# Krok ze sto stop vysokého stožáru Wu Kwang Jeden starý kóan říká: "Něžli osel vyšel, kůň už dorazil." Tento kóan říká něco o naší mysli, protože ukazuje na to, že každou chvíli se objevuje spousta různých myšlenek - koně přichází, osli odchází. Dříve, než tenhle vůbec odešel, další už je na cestě. V Avatamsaka sútře se praví: "Jestliže chcete rozumět všem buddhům minulosti, současnosti a budoucnosti, měli byste nahlédnout vesmír jako utvářený myslí samotnou." Avatamsaka sútra je jedním z nejvýznamnějších buddhistických spisů, je to velmi rozsáhlá vizionářská práce a v jednom odstavci říká, že základem porozumění Buddhovi je prostě vidět vesmír jako utvářený myslí samotnou. Jak můžeme rozumět tomu, že tato mysl utváří nějaký vesmír? Nedávno jsem na konci jednoho jednodenního ústraní říkal příběh o muži, který potká džina tj. nadpřirozenou bytost a ta mu říká: "Splním ti jedno přání." Muž říká: "Chtěl bych nahlédnout rozdíl mezi nebem a peklem." Džin říká: "OK, ukážu ti to." Vezme jej ke dveřím a vstoupí do velkého recepčního sálu. Na stole je všechno, co byste si přáli k jídlu a pokud tam něco není, stačí na to pomyslet, aby se to objevilo. Ale tohle prostředí má jedno pravidlo: musíte použít speciální příbor. Ten příbor má rukavici, která sahá až k lokti, a na té rukavici je připevněna vidlička, která je tak dlouhá, že když ohnete loket, jídlo nedostanete k tváři. Všichni ti lidé sedí u stolu a snaží se najíst, ale nemůžou jídlo dostat do úst. Pak džin vezme toho muže do jiných dveří a najdou stejné prostředí. Znovu se používají stejné příbory - tak dlouhé, že jídlo nikdy nedosáhne člověku do pusy. Ale v tomhle pokoji lidé sedí u stolu naproti sobě a člověk na naší straně stolu zvedá kousek jídla a podává ho člověku, který sedí naproti. Protože vidlička je velice dlouhá, přesně dosáhne do pusy druhého člověka; podobně muž nebo žena sedící na druhé straně stolu zvedá sousto jídla a natahuje se s ním přes stůl a člověk odnaproti ho sní. Co z toho je tedy nebe a co peklo? Přesně stejné podmínky, přesně stejná situace, přesně stejné nářadí, ale vztah k tomu nářadí a k situaci je zcela odlišný. Jedno je zoufalým pokusem nakrmit sebe a druhé je citlivostí pro spolupráci a vzájemnou závislost mezi bytostmi, které mají podobné potřeby, touhy, chtění a zájmy - nebe, peklo. Pokud chcete porozumět říši všech buddhů minulosti, přítomnosti a budoucnosti, je třeba vidět vesmír jako utvářený samotnou myslí. Jak vytváří mysl tento vesmír? Když Sútra srdce hovoří o pěti skandhách (formě, pocitech, vjemech, podnětech, vědomí), ukazuje na jeden způsob pořádání našeho vnímání světa a nás samých. V sanskrtu slovo "skandha" obrazně znamená nahromadění nebo shluk. Dáváme tedy dohromady tyto různé aspekty naší zkušenosti a začínáme se k věcem a zážitkům vztahovat skrze ně. To znamená, že v kterémkoliv okamžiku náš prožitek sebe samých a světa se stává jsoucím díky souhře těchto pěti prvků. Představte si okamžik absolutně čistého prostoru, dříve než se cokoliv stalo. První věc, která se stane, je smysl toho, že něco se stává jsoucím. To je shlukem neboli skandhou "formy", tendencí mysli zformovat něco z původní otevřenosti každého jednotlivého okamžiku. Forma, pocit: Když vzniká forma, začnete z toho mít pocit - dobrý, špatný nebo lhostejný. Forma, pocit, vjem: Pak to začnete nějak vnímat. Forma, pocit, vjem, podnět: Zde podnět znamená sklon jít za tím nebo se od toho odtahovat. A vědomí: Konečné zhodnocení celé události. To je naše zkušenost - je stvořena souhrou těch pěti energií. Je to jen způsob, jak se dívat na mysl a vnímání; je to pořádající princip. Kdosi vysnil tuto sestavu kategorií, aby bylo možno promluvit o tom, jak pořádáme naše zážitky. Mohli byste vysnít jakékoliv množství kategorií. Ale důležitá věc, týkající se Sútry srdce, a důvod, proč nikdy neuvidíte skandhu tváří v tvář, je, že všechny skandhy jsou prázdné. Uvědomit si, že jsou všechny prázdné, znamená uvědomit si, že žádná z věcí, kterou pokládáme za naše zážitky není nezávislá. Tyto věci v sobě nijak nemají stálé, trvalé já. Jsou všechny závislé na něčem jiném. Též spatřovat věci prázdné jmen, označení a názorů, které k nim připojujeme, znamená spatřovat skandhy jako prázdné. Na pojmenovávání věcí není nic špatného. Problém je, že bereme některá jména vážně a myslíme si, že když něco pojmenujeme, pak to také tak existuje. Jedno buddhistické rčení praví, že "všechna jména jsou žádná jména." Co to znamená? To je kóan. Jména jsou ne-jmény; ne-jména jsou jmény. To neznamená, že se musíme zbavit všech jmen a označení. Znamená to pouze, že bychom měli vnímat, že pojmenování něčeho není pevné. Je průsvitné, průhledné; nedržte je pevně. Když cítíte své paže, pak je pouze cítění paží. To je okamžik před tím, než to nazvete "mé tělo", jako by to bylo něco od vás odděleného. Onen prožitek je prostě oním. Je prázdný vlastní přirozenosti, prázdný nějaké kategorie. Je prostě tím, čím je v onom okamžiku. Neznamená to, že není žádné tělo, jako že se rozpouští nebo je bezpodstatné, ačkoliv z vědeckého úhlu pohledu by vám jaderný fyzik řekl stejnou věc, jako antický filosof: Vše plyne. Vaše tělo je v podstatě pouze masou energie. Můžete říct, že to znamená, že to není tělo, protože není trvalé, není stálé. Není u něj žádná vlastní přirozenost a jeho existence závisí na mnoha vnějších věcech. Kdybychom měli filosofovat, řekli bychom, že tělo je závislé na vodě, vzduchu, jídle, které jste snědli; seznam by mohl pokračovat, až by tu vaše tělo bylo jen proto, protože celý vesmír je okolo něj. Kdybyste mluvili o rolníkovi, který vypěstoval pšenici na chleba, který byl dnes ráno vyroben, museli byste mluvit také o věcech, na kterých je závislý ten rolník.; jde to dál a dál. Vaše tělo neexistuje v sobě a ze sebe. Existuje díky mnoha dalším věcem. Je vzájemně závislé. A když přijmete vzájemnou závislost, pak přijmete soucit, protože zjistíte, že v tomhle nejsme sami. Když někdo trpí, znamená to, že já trpím a objeví se smysl pro spřízněnost a propojení. V zenovém tréninku necháváme vystoupit otázku "Co jsem?" Zenové cvičení je v podstatě porozuměním své pravé přirozenosti, svému pravému já. Co jsem? Když pozvednete tuto otázku, jste náhle tváří v tvář stavu mysli, který neví. Co je esencí tohoto "já"? celý den používám slovo "já" toto, "já" ono, "já" támhleto, ale o čem vypovídá slovo "já"? Od chvíle, kdy to začnete hledat, zůstanete s velkým otazníkem. Nevím. Máte jen tu mysl, ten samotný prožitek toho momentu nevědění. A toto nevědění je vaším původním já před myšlenkou, před slovy, před idejemi. Toto nevědění je otevřené. Proč? "Čistý jako prostor" je čistý jako zrcadlo, takže v okamžiku, kdy přichází červená, zcela a pouze odráží červenou. Přichází-li bílá, zcela a pouze odráží bílou. Z tohoto stanoviska je odrážející mysl myslí, která je zapojena v čistém fungování. Je to mysl, která je schopna soucitné činnosti, protože nic vymezeně nedrží. Je jako zrcadlo, odráží a stává se jednou s tou kterou situací. Mravnost, neboli správný a nesprávný, neboli dobrý a špatný, jsou vnímány ve vztahu k tomuto momentu. Co je správné v tomto okamžiku? Když nedržíte omezenou představu o ničem, pak můžete vnímat, co je v tomto okamžiku správné. Co je mou správnou funkcí právě teď? Co je mou správnou situací právě teď? Co je mým správným stavem právě teď? Nevychází to z předsudků, vychází to ze schopnosti reakce na situace. Ta se ale může objevit pouze tehdy, necháte-li všechno odejít a máte onu mysl čistou jako prostor, jako zrcadlo, pouze odrážející. Ale toto pouštění vědění může vytvořit spoustu strachu. Jeden starý zenový mistr řekl: "Je to jako když stojíte na stožáru, sto stop vysoko ve vzduchu, jak uděláte jeden krok kupředu?" Při pouštění všeho myšlení máme pocit, jako bychom dělali krok ze stožáru sto stop nad zemí a - pkššš! - tak si představujeme, co to znamená, protože celý svět, jak jej známe je uspořádán kolem našich zkušeností a toho, jak jsme je kategorizovali. Tohle je toto, támhleto je tamto, nebo v tomhle stavu k támhletomu atd., atd., atd. Celý svět se pro nás stává jsoucím ve vztahu ke kategoriím, které jsme si vytvořili během života, nebo, pokud věříte v reinkarnaci, v průběhu mnoha životů. Když to pustíte a vstoupíte do říše nevědění, v tom okamžiku se zvedá strach, protože vědění je bezpečím. Když si myslíte, že něco víte, pak se v tom okamžiku cítíte bezpečni. Svět je, jaký by měl být, protože víte, jaký je. Ale v minutě, kdy vstoupíte do říše nevědění, vzdáváte se tohoto bezpečí a překračujete hranici odchodu za vědění. V tomto bodě se může objevit živost, protože není omezena tím, co je věděno. Ale živost není podporována z obratů k úzkosti. Tělesným prožitkem úzkosti je takové zúžení spodní části hrudi a momentální nedostávání se vzduchu. Ale pokud umíte prožít nejistotu bez zúžení tam dole, tak, že dostanete dostatečnou podporu z vašeho těžiště a zjistíte, že máte oči, že máte uši, že máte jazyk, že máte tělo, že máte mysl, že máte orientaci, že máte všechny ty věci, pak PAU! - můžete pouze vnímat, aniž byste museli dopředu vědět. Mluvím zde v idejích. Tato schopnost se zjevně rozvíjí. Ale všechny tyto kategorie a vědomosti si připravujeme jako způsob zajištění půdy pod nohama. Je samozřejmě potřeba mít kategorie a vědět věci a určitým způsobem o věcech přemýšlet. To není ten problém. Vědění ani myšlení nejsou problém. Je jím lpění na tomto vědění, jakoby na něm měly záviset naše životy, jako bychom seděli na stožáru sto stop nad zemí, lpění na známém a odmítání možnosti vkročit v tom kterém momentu za to. To je ta potíž. Lpění. Připoutanost. Držení něčeho a odmítání toho, že ten krok za je právě tím problémem, o který jde. Tento krok za je krokem nevědění. Je za myšlením. Když vkročíte za kategorie nevědění a vědění, co se pak vyjeví? Něco, co není ani známé, ani neznámé. Něco, co se ani neobjevuje, ani nemizí. Proto se v Sútře srdce praví žádné objevování, žádné mizení, žádná čistota, žádná nečistota. Vstoupit za všechny protistojné kategorie prostě znamená přijít k uskutečnění toho, co je. A nejvyšším prožitkem transcendentna je nejjednodušší fakt toho, co je. Jak vnímáme to, co je, okamžik po okamžiku? Vnímáme to, co děláme, okamžik po okamžiku? Když cítíme odpor, vnímáme to v tomto okamžiku? Když na sebe tlačíme, vnímáme to v tomto okamžiku? Když se nějak strachujeme, vnímáme to v tomto okamžiku? Jak se zabíjíme v tomto okamžiku? Jak váháme udělat jeden krok kupředu ze stožáru sto stop nad zemí? Kvůli rozpakům? Ze strachu nebo potupnosti? Ze strachu z neúspěchu? Ze strachu ze schopnosti vypořádat se s dalším krokem? Malé děti nemají takové potíže. Pozorujte je, když se učí chodit. Zvednou se, udělají jeden krok, pak další. Plácnou sebou, zvednou se, ujdou o něco víc. To je ono. Není to žádná velká věc. Proto musíme vnímat onu "nedržící" mysl, mysl která nedrží tak pevně naše nápady o tom, co se má stát dál. Proto se v Sútře srdce praví: "Bodhisattva žijící v prádžňá páramitě pochopil prázdnotu všech pěti skandh a překonal tak všechno utrpení." Pak tu není žádná překážka a žádný strach. Když vidíte, že všech pět skandh je prázdných, že nejste soběstačná nezávislá bytost ve válce se svým okolím, pak tu toho není k hlídání tolik, kolik jste mysleli. Není tu toho tolik k zabezpečování. Pak můžete pohotověji vyjít s tím, co je, beze strachu, bez odporu. Proto praktikujeme, abychom dostali základy a vyvinuli jakýsi stupeň uvolněné stability mysli. Ale to není to poslední, proč praktikujeme. To je jen něco, co v praxi potřebujete. Bytostným smyslem je původní mysl, mysl, která je před myšlením, je již uvolněná, je již čistá, je již zářící a vnímavá, takže nejde ani tak o rozvinutí oněch vlastností, jako o návrat k našemu původnímu já, které je bytostně těmito vlastnostmi. To je hlubším smyslem "dříve, nežli osel vyšel, kůň už dorazil." Dokonce když řekneme, že jsou to "tyto" vlastnosti, dáváme tomu jakousi nálepku. Je to něco, co je před označením. Ale věci jako je relaxace, klid či čistota nejsou ze zen-buddhistického stanoviska věcmi, které cvičíte, abyste je rozvinuli. Tyto věci jsou skutečnou bytností energie mysli a jsou tu v okamžiku, kdy opustíte podmínky, lpění na situaci, lpění na názorech, lpění na idejích. Je dobré porozumět, že všechny tyto konceptuální rámce - dobrý a špatný, správný a nesprávný, měl bych a neměl bych, pochází od postav rodičů a autorit. Proto se Chuej-neng, šestý patriarcha ptá: "Když nevytváříte dobré a špatné, v tomto okamžiku, jaká je vaše původní tvář dříve než se narodili vaši rodiče?" Nemyslete si, že je to něco v minulosti, dříve než se narodili vaši rodiče. V každém okamžiku, když se zahákneme za vlak vytváření protikladů, vytváření konceptuálních výpovědí, držení názorů, to je rozením našich rodičů. Čas jde pozpátku, ne dopředu. Jde od současnosti do minulosti. V každém okamžiku, kdy se začneme zachytávat do nějakých řetězů asociací, správného a nesprávného, měl bych a neměl bych, soudů a vidění sebe sama ve světě vymezeným způsobem, pak tento okamžik rodí naše rodiče. Zen tedy znamená stát se sirotkem. V kterémkoliv okamžiku, když nevytváříte dobro a zlo, co je vaší tváří, dříve než se narodili vaši rodiče? Původní tvář znamená prázdný jako zrcadlo. Proto mnoho zenových ilustrací používá tento prázdný kruh. To znamená prázdný a zároveň plný. Prázdný a zároveň dokonalý, celý. Úplnost je tam, v tom okamžiku. Meditace znamená to vnímat, být s tím, pak to použít. Jak tedy poznáte, že vidíte pět skandh tváří v tvář? Poznáte to, když rozpoznáte svou původní tvář dříve, než se narodili vaši rodiče. přeložil Won An