# Rimpočheho nehty na noze Bon Yeon Když jsem poprvé začala praktikovat, jela jsem do Nepálu hledat učitele. Tehdy pobýval jeden věhlasný buddhistický rinpočhe v klášteře ve Svajambu. Všichni říkali, že je zvyklý učit lidi ze západu, tak jsem se rozhodla, že půjdu nejprve tam. Svajambu je nádherná stúpa sedící na vrcholku hory, obklopená opicemi - proto se jí přezdívá "Chrám opic". Abyste se dostali do kláštera, musíte vystoupat po stovkách širokých kamenných schodů, jejichž stoupání se zdá být nekonečné. Schody jsou po obou stranách lemovány tucty opic a žebráků, kteří jsou obdobně odolní ve své snaze získat od vás něco, ať už je to jablko, které právě jíte (když nedáváte pozor, opice vám ho ukradnou přímo z ruky!) nebo nějaké peníze. Skoro na každém schodě je žebrák - není možné dát peníze každému člověku, který žebrá. Jednoho dne, cestou vzhůru po těchto schodech, abych viděla rinpočheho Thrangu, mě jedna žena chytla za košili a říká, "Memsab, Memsab, paisa!" což je jakási zdvořilůstka pro cizince a znamená asi "Ctihodný člověče, dej mi nějaké drobné." Byl to asi tak čtyřicátý člověk, který mě ten den prosil a závratný počet žádostí mě unavoval. Tím, že mě ta žena chytla, jsem byla okamžitě podrážděna. Připadalo mi, jakoby to, jak moc to ona (a všichni tito lidé) potřebovala, dalece přesahovalo mou schopnost materiální odezvy, tak jak jsem vůbec mohla reagovat? Nechtěla jsem jí nic dát, ale s nechutí jsem sáhla do kapsy a stejně jí dala nějaké peníze. Celý ten zážitek byl tak ironický - šplhala jsem po těch širokých schodech, abych obdržela učení o čistotě, soucitu a "záchraně všech bytostí". Tady byla skutečná životní situace - šance uvést toto učení do praxe - a já se cítila pouze rozlobena. Dostala jsem se ke klášteru a vstoupila do něj, abych potkal rinpočheho. Byl to vesele vypadající muž usazený na jasných zlatohnědých hedvábných polštářích v pokoji zaplněném barevnými thankami a starými svitky visícími na zdech. Bylo slyšet tlumený zvuk zpěvů z meditačního sálu a vůně kouzelných tibetských kadidel prostupovala celým prostorem. A vprostřed tohoto nádherného prostředí velký Rinpočhe, usazen na svých poduškách soustředěně meditoval? Ne! Soustředěně si stříhal nehty na nohách takovým tím obrovským červeným švýcarským vojenským nožem. (Znáte ten typ nože - asi tak třicet různých ostří a udělátek na přežití, které vám mají pomoct skrouhnout jiného člověka, když náhodou vypukne celosvětová atomová válka.) Nicméně, když jsem se mu klaněla, zeptal se mě (aniž by vzhlédl od svých prstů na noze) "Máš nějaké otázky?" Řekla jsem mu, co se stalo po cestě vzhůru po schodech a jak zmatena jsem se z toho cítila. (Po celou tu dobu si on stříhal, stříhal, stříhal své nehty na noze, které létaly všude kolem, zatímco já jsem obnažovala svou duši v podhůří Himalájí. Tohle jsem neočekávala.) Poté, co jsem vylíčila ten příběh, jsem se zeptala, "Co je tedy důležitější, motivace pro akci nebo akce samotná? Navenek ta žena dostala peníze, takže byla šťastná, ale vevnitř - mé srdce bylo zavřené." Jeho odpověď byla úžasná a zůstala se mnou navždycky. Řekl (cvak, cvak, cvak), "No, jestli chceš cvičit štědrost, můžeš začít tak, že dáš svému nejlepšímu příteli něco, na čem nelpíš - třeba jednu penny. (Cvak, cvak, cvak, cvak.) Až to dokonale ovládneš, dej mu něco, co máš opravdu ráda - třeba své oblíbené tričko. Pak jednou, až zvládneš i to, zkus dát nějakou malou věc někomu, koho nemáš ráda. Nakonec, až tohle všechno bude pro tebe hračkou, dej svému největšímu nepříteli něco, co střežíš jak oko v hlavě." Pak se usmál a podávaje nůž z jedné ruky do druhé a zpátky řekl, "Jestli nic z toho nezvládneš, musíš cvičit tohle: pravá ruka dává levé ruce, levá ruka dává pravé ruce, pravá ruka dává…" Tady jsme se oba začali nekontrolovaně smát té naprosté absurditě. Představte si někoho, kdo je tak sobecký, že by musel cvičit dávání jedné z vlastních rukou té druhé! Není to ale až zas tak absurdní, jak se může zdát. Část učení se týká toho, že pokud máme být štědří a soucitní k jiným, je třeba být štědří také sami k sobě. Druhá a možná zřetelnější část jeho učení "nože na přežití" je, že pravá i levá ruka jsou částmi stejného těla. Je samozřejmé, že jedna dává druhé, že pracují společně v harmonii. Tato přirozená vlastnost je to nejdůležitější v zenu a přichází sama od sebe. Nemůžeme nějakou ideu "dobra" nebo "milosti" jen tak utrhnout z nebe a myslet si "Takový jsem!" To byste se cítili nepřirozeně, nejistě, tak, jak jsem se cítila já s tou ženou na schodech. S praxí zjišťujeme, že všechny tyto pocity a myšlenky, dobré a zlé, jsou prázdné jako mraky. Nepatří nám ani jiným a tak je nemusíme plést do cesty. Pak se může objevit přirozená harmonie. Jen musíme nechat ten závoj odpadnout. Nejpřirozenější věc, kterou sobě i jiným můžeme dát, je čistota, praxe bdělosti. Pro mě byla vždy největším štěstím sama možnost vidět a slyšet a cítit a chutnat a dotýkat se a myslet. To až budeme umět, budeme umět správně vnímat situace a reagovat na ně na takové, jaké jsou, tak jak to momentální podmínky vyžadují a ne pouze v našich vlastních škatulkách "správného" a "špatného" v naších osobních "měl bych" a "neměl bych". Ale my studenti zenu můžeme snadno spadnout do pasti našich vlastních velebených idejí otevřenosti, které jsou, přes všechnu praxi ve světě samolibé a klamné. Ulpívat na nich znamená jít z jednoho "opaku" do druhého, znamená to, že nová věc, kterou jsme si vybrali k připoutání, má tvář spíše "dobrou" než špatnou. Když byl zenový mistr Seung Sahn nedávno v Cambridgi, dal mi malou šperkovnici ve tvaru srdce. Když mi ji podával, řekl "Tohle je srdce, to je pro lásku." Pak ji otevřel a zavřel a říká, "Vidíš? Otevřeno. Zavřeno. Dobrý, ne?" "Mockrát děkuji!" říkám. Pak jsem chtěla být svatouškovská a říkám: "Otevřené je dobré, že?" (jakobych chtěla říct "mít srdce stále otevřené je dobré, že?") Nevynechal ani jeden úder srdce a říká: "Otevřeno - jen otevřeno, zavřeno - jen zavřeno. Nevaž se k ‘otevřeno’, OK?" To mě opravdu dostalo! Můžu si myslet: "Jsem dobrý student zenu, mé srdce je vždy otevřené, žádné oddělení, vše je dokonalé." A všichni můžeme cvičit poklony, sezení a zpěvy dokud krávy nejdou domů, ale když se stále snažíme o samádhi, o osvícení, když se snažíme stát se něčím víc, než jsme - je to všechno jen další nenápadný klam mysli. (Je velmi jednoduché se klamat!) Děje se to tisíckrát za den. Zenová praxe nezávisí na idejích "otevřenosti" a "zavřenosti" - existuje milion přístupů pro milion nejrůznějších situací a všechny ukazují na jedinou věc: zůstaň bdělý. Nic víc, než to. Když už jednou bdíme, můžeme správně vnímat situaci. Pak je fungování automatické, nepředurčené a úplně svobodné. "Pravá ruka dává levé ruce, levá ruka dává pravé." přeložil Won An