# Slyšíš vodopád? Su Bong Dharová promluva z 9.února 1982 ve středisku Ojai v Kalifornii Zenová mysl znamená každodenní mysl. Každodenní mysl znamená mysl jenom-to-udělat. Je to velmi jednoduché, proto pro některé z nás těžké to akceptovat. Je to tak jednoduché. Mysl Jenom-to-udělej. Nikdo nerozumí tomu, co to skutečně znamená – ve skutečnosti není nic k porozumění. V osobním rozhovoru mnoho z vás to-jenom-udělalo. (udeří do podlahy) Pravda? Jenom to. (udeří znovu) Jenom toto. Pouze úder. (udeří opět do podlahy) Nemá smysl se ptát: "Co to znamená?" Neovládej to. Jenom to udělej. Budeš li tak jednat stále, znovu a znovu, bude to jako – slyšel to už od Soen Sa Nima – jako když zmáčkneš tlačítko clear na tomto počítači. Takže 1 plus 2 jsou kolik? Tři. Zmáčkni tlačítko clear znovu. 9 krát 9 je 81. Jenom to udělej. Velmi brzy se jenom-tak dělání (udeří do podlahy) stane zvykem. Potom když v jakékoli situaci, za jakýchkoli podmínek se něco před námi objeví, toto tlačítko se automaticky zmáčkne, a vše se stane jasným. Potom jsme odpovídající. Když přijde červená barva do tvého počítače, nebo na toto čisté zrcadlo, bude jenom červená. Přijde ptačí zpěv, potom automaticky, automaticky, zmáčkne se tlačítko clear. Ptačí zpěv, jenom "číp, číp, číp" To je všechno! Když dosáhneš tohoto bodu (udeří do podlahy), potom jsi dokončil svobodu nad životem a smrtí. Nedosáhl-li si ho, potom jdi jen přímo, pouze nevím. Potom se tento bod bude stávat silnějším, silnějším a silnějším. Stane se tvojí součástí. Slova se zdají být zbytečná. Ale ve skutečnosti nejsou. Kdykoliv se ho někdo zeptal "Co je Buddha?", zenový mistr Ťü-č´ zvedl jeden prst. Žádná slova. Jenom zvedl prst. Kdykoli se Lin-ťiho zeptali "Co je Buddha?" jenom zařval "KHÁÁC!" To je vše. Když se zeptali Tung-šana "Co je Buddha?", ten je pouze udeřil. Zeptáte li se Soen Sa Nima "Co je Buddha?" – (udeří do podlahy). Pořád to samé. Každý ukazuje stejný bod, primární bod a pouze nevím. Jestliže nevíš, pak jdi stále vpřed, nevím. Nezastavuj. Asi tak před sedmnácti lety jsem sdílel místnost se svým přítelem. Tento přítel mi řekl "Podívej Hoyi, zenový mistr je zde a dnes bude meditace." Vyrůstal jsem v malé komunitě na Havai, kde bylo možná 95% japonců, a všude okolo samé chrámy. Chrámy Sótó zenu. Takže jsem slyšel něco o zenu, ale nikdy jsem nerozuměl. Hrál jsem si v chrámech a chodil tam jíst, a to bylo vše. A můj přítel řekl "Zenový mistr je ve městě a bude tu jenom přes víkend." Měli zde třídenní sešin, stejný jako náš Jong Meng Džong Džin. A já řekl "Ou kej, zkusím to s tebou." Tak jsem šel – myslím, že to byla páteční noc – a bylo tam možná tucet lidí, sedících na podlaze v místnosti jedné ženy. Udělali z té místnosti zendó. Bylo to opravdu krásné. Venku byla japonská zahrada a vodopád, velmi pěkný. Seděli jsme dvakrát, a potom každému bylo dovoleno jít na osobní rozhovor s róšim. Šel jsem na svůj rozhovor, představil se, a zenový mistr řekl: "Tohle je tvoje první sezení?!" A já řekl: "Ano, je." A on se zeptal: "Kdo zná Boha?" A já řekl: "Nevím!" On řekl: "Znáš Buddhu?" A já: "Nevím." Zeptal se mě: "Slyšíš vodopád venku?" A já odpověděl: "Jistě, slyším." On řekl: "Právě toto." To byl konec našeho rozhovoru. Japonský styl byl velmi rychlý. Soen Sa Nim to řekl stejně. Přál jsem si, aby mi to mistr řekl. Jenom nevím. Ano, to je správné. Nevím. Tak to je, brácho. Mohl mi to tak říci. Ale neřekl. A tak jsem trpěl sedmnáct let. Odešel jsem. Potom jsem nepraktikoval. Nikdy jsem se po této noci nevrátil. Oni měli občerstvení, ale já šel domů, a řekl si: "To není pro mě" a šel. Ale jednoho dne, možná za rok, vzpomněl jsem si na slova "Znáš Boha? Znáš Buddhu? Nevím." Co ten šibal myslel tím, jestli znám Boha, jestli znám Buddhu? Žil jsem v Los Angeles, a přemýšlel o takové alternativě života. Něco víc. Musí být něco víc než jen tento boj, všechno to soutěžení a hádání se s přáteli a ženou a ... Co je to? V životě musí být něco víc. Musí být nějaká jednoduchá cesta pro můj život. Tak jsem se rozhodl odejít do hor, a žít přirozeným životem. Jenom se starat o svoji zahradu, a jednoduše žít. Tak jsem přišel na Havai a našel si malý kus země. A bylo to podobné jako zde. Skutečně krásné hory, v blízkosti žádné usedlosti široko daleko. Velmi tiché a míruplné. Našel jsem si starou boudu jenom se dvěma stěnami a střechou, a usadil se zde. Nejvíce času mi zabrala zahrada. Bylo to opravdu hodně času, protože zde bylo mnoho stromů, a já musel vykopat kořeny. Ale brzy jsem to dokončil a pak "Co dál?" A potom ta otázka – Co je Bůh? Co je Buddha? Co je můj život? – přišla znovu. Po celou dobu, co jsem pracoval na zahradě se tato otázka neobjevila. Ale když jsem práci dokončil, a sklidil všechnu svou zeleninu a nebyla už další práce, když dům byl takový, jaký jsem si představoval, otázky se znovu objevily. Tak jsi vše udělal. Ale co teď? Co budeš dělat? Touto dobou se na Havai stěhovalo mnoho hipís. Začínala jimi být zamořena. Potkal jsem jednoho, který vypadal jako zajímavý človíček. Neměl vlasy. Byl excentrický. Jednoho dne, když se mi porouchalo auto jsem ho potkal, když jsem šel pěšky domů a on se ptal: "Co tu děláš?" A já řekl: "Oh..." Neuměl jsem odpovědět. "Co tu děláš?" Jednoduchá otázka. Myslel: "Co děláš tady na silnici?", víte? Ale já přemýšlel: "Jaký mám účel? Jaký směr života? Co je můj život?" Nevěděl jsem. A on řekl: "Přečti si tohle," a dal mi Bhagavad Gítu. Tak jsem začal číst. Tolik zmatku. "Rozumím tomu? Je toto účel mého života? Když se chci svobodit od života a smrti, najít svůj směr, najít mír v sobě, musím porozumět této knize?" V té době to byla pro mě opravdu úplná kniha. Dokonce i nyní je. Ale já měl najít jednodušší knihu. Vždy jsem tu knihu nosil s sebou a stále si z ní četl. Jednoho dne mě potkal někdo na pláži a ptal se: "Co čteš?" A já řekl: "Ó, tuhle knihu, Bhagavad Gítu." A on řekl: "A rozumíš jí?" A já řekl: "Nerozumím. Je opravdu velmi těžká." A on: "Jo, to tedy je. A tady je další." A ta kniha se jmenovala Upanišady. A tak jsem je začal číst. Byl jsem většinu času zmaten, a ošklivil si sám sebe. Byl jsem v tomto krásném, jednoduchém prostředí – stálo mě to okolo sedmi dolarů na týden – a stačily tyhle dvě knihy, a já byl tak zmatený. Řekl jsem si: "Tak ne. Musím porozumět těm knížkám abych pochopil moje pravé já – jenže jsem nechápal slova pochopení mého pravého já – musím pochopit ty knihy abych dosáhl podpory z utrpení. Jinak se brzy zastřelím." Protože tyto knihy mi dávaly mnohem víc utrpení, než když jsem je nečetl. Jednoho dne to na mě padlo – když jsem zaměstnaný, jsem bez problémů. "Když se staráš o svou zahradu a dům, jsi bez problémů. Tak jenom pracuj a dělej něco. Možná právě to je ono, co chceš. To je ono. Jenom si najdu nějakou práci." Ale nemohl jsem nic najít, zahrada byla dokončena, dům též. Nechtěl jsem jít pracovat do normální práce, protože jsem se domníval, že by mi začaly jiné problémy. Před tím než jsem se sem dostal, byl jsem umělec. Tak jsem si myslel, že bych mohl dostat nějakou práci, ale už jsem to vzdal. Řekl jsem si: „Stejně je to pro mě špatný směr. Stejně mi to způsobí bolest a utrpení." Když jsem byl umělec, byl jsem vzhůru do noci a kreslil obrazy. Bylo to skutečně hrozné – nemohl jsem spát, bolela mě hlava. Ale myslel jsem si: "Možná že to dělám pro srandu." A velmi se mi líbila v té době kaligrafie. Slyšel jsem o lidech, kteří praktikovali stále jeden druh činnosti a brzy porozuměli všemu. Jinými slovy, když děláš jenom kaligrafii, jenom jeden tah, jenom jeden, a naučíš se ho, naučíš se všechny tahy v kaligrafii. Tak jsem šel do knihovny. Na Havai mnoho lidí obdivuje kaligrafii. V knihovně byla velká sbírka kaligrafií, skutečně mnoho knih z různých období a také o tom, jak na to. Byly to opravdu dobré knihy. Pomyslel jsem si: "Jsou skutečně komplexní, ale já vím, co dělat. Líbí se mi tyhle tečky." V kaligrafii je okolo jedenácti teček různých druhů. Každá má jiné jméno. Tak jsem se rozhodl pustit se do nich. Sehnal jsem si nějaký papír a štětec. A tři až čtyři hodiny denně jsem dělal tyhle srandovní tečky. Čas u toho letěl opravdu velmi rychle. Žádný problém. Obzvlášť jsem miloval kaligrafii jednoho chlapíka. Jmenoval se Su Shi. Byl fakt dobrý. Kapitola knihy o něm říkala, že když dosáhneš jeho osobitého stylu, dosáhneš kosti kaligrafie. Později jsem si prohlížel jiné kaligrafie od někoho jménem Su T'ung Po, a řekl si: "Dobře, práce těchhle chlapíků vypadají stejně." A pak jsem zjistil, že je to ten samý kaligraf. Jenom známý jako Su T'ung Po. Je to trochu delší historie. Su T'ung Po se stal jedním z největších mistrů všech dob. Když byl mladý, byl velmi prudký a psal jedny z nejlepších básní dynastie Sungů. Ve dvaceti letech složil všechny civilní zkoušky a dosáhl vysokou hodnostářskou pozici. Byly mu přiděleny čtyři provincie Číny, velmi zkorumpované, a na něm bylo, aby je dal do pořádku. A na svých cestách potkával mnoho taoistů a konfuciánů, ale také mnoho zenových mistrů. Jeho jméno v té době bylo Cheng – nevím, jak to hraje s jeho jmény Su Shi a Su T'ung Po, ale nic, prostě mu říkali Cheng – a jednoho dne potkal zenového mistra a ten mu řekl: "Ó, vítej. Jak se máš? Jak se jmenuješ?" A on odpověděl: "Cheng." Zenový mistr, jehož jméno bylo Fo Yin, řekl: "Co pro tebe mohu udělat?" A on: "Prosím otevřete moje oči Dharmě." A tak Fo Yin mu řekl: "Tvoje jméno je Cheng. Proč máš takové jméno?" (Cheng znamená váhy, kupecké váhy.) "Moje jméno je Cheng protože chodím a vážím kvalitu všech duchovních učitelů." Su T'ung Po znal z paměti všechny sůtry. Věděl například, jaká je poslední věta 22.paragrafu Srdeční sůtry, a takhle znal všechny. Mnoho lidí v té době znalo Srdeční sůtru, ale tak přesně jako on nikdo. Takže se domníval, že všichni ti mniši a žáci jsou na tom špatně. Nevěděli, jak zní 22. paragraf Srdeční sůtry. "Jmenuji se pan Váhy. A courám tu okolo a vážím kvality ostatních." Tak mu Fo Yin řekl: "Ó pane Váhy, " a zařval, až zaléhaly bubínky "KHÁÁC!" "Kolik to váží?" Su T'ung Po ztratil řeč. Nevěděl. Jenom se mu hlavou honilo. "Kolik to váží?" V žádné sůtře nic takového napsáno nebylo. Nevěděl. To se pro něj stalo otázkou. Do té doby věděl všechno, prostě všechno. Úplně rozuměl Buddhismu, konfucianismu, taoismu, věděl všechno o životě. Ale tohle KHÁÁC! Kolik to váží? Opravdu nevěděl. Potom, když byl přeložen do jiné provincie, procházel jí a ptal se lidí. "Je zde nějaký zenový mistr? Chtěl bych u něj studovat." A někdo mu řekl: "Když přijdeš k Jadeitovým pramenům, najdeš v těch horách mistra." Tak Su T'ung Po šel a řekl: "Mistře, jak se máš?" Toho času byl velmi vysokým úředníkem, takže nosil velmi krásně kolorovaný háv – opravdový skvost. A měl také krásný pásek z jadeitu, který označoval jeho pozici, a říkal: "Jsem ten a ten – to je moje oficielní pozice." Fakt třída. Když mistr viděl Su T'ung Poa přicházet, řekl: "Ó, sire, omlouvám se, že vás mohu přivítat jenom ve svém skromném příbytku. Nemám zde dokonce pro vás ani křeslo." A Su T'ung Po mu řekl: "Ó žádný problém. Sednu si na vás." A mistr mu řekl: "OK, přijímám. Dokážeš-li mi odpovědět na mou otázku, můžeš si ze mě udělat křeslo. A když ne, dáš mi svůj jadeitový opasek." A Su T'ung Po si myslel: "Už rozumím všemu, takže co?" Jeho důvěra se po tom, co ho vyvedlo z míry kolik váží KHÁÁC, opět vrátila. " OK, zkusím to. Žádný problém. Na co se mě zeptáte, mistře?" A zenový mistr řekl: "V Srdeční sůtře se praví, že forma je prázdnota a prázdnota je forma. Použiješ-li mě jako křeslo, dosáhneš formy. Nepoužiješ-li mě tak, jak vysvětlíš prázdnotu?" Okno. Nevěděl. Nemohl to pochopit. Svého času přečetl tolik knih a tolik cestoval, potkával tolik učitelů. A tenkráte vystoupil do Dračích hor k jinému učiteli, a řekl: "Učiteli, prosím, otevři moje oči pro Dharmu. Prosím. Vím to, to a to." A mistr mu řekl: "Jak se opovažuješ přijít sem s mrtvými lidskými slovy? Musíš otevřít svoje oči přirozenosti. Jak tě mohu učit, když toho o zenu tolik víš? Jak tě mám učit? Běž pryč! Nechci mít s tebou nic společného. Běž!" A Su T'ung Po si myslel: "Tento mistr by se měl snažit být soucitný. Proč mě vyhání?" "Plav!" A tak šel ven a nasedl na svého koně. Byl z toho úplně v transu. Proč? Proč? Proč mě vyhodil? Nevěděl. Tak nasedl na koně. Bylo pozdě v noci, a velmi hluboko v horách, a on nechal svého koně, aby si sám našel cestu dolů z hor. Jenom na něm seděl, a byl auf. Proč? Nevěděl. Nevěděl vůbec nic. Jeho mysl byla úplně mimo. A pak, náhle, uslyšel zvuk vodopádu. Ššššššššššššš. A dosáhl Osvícení, pochopil. Napsal o tom báseň: Řvoucí vodopád je Buddhovými zlatými ústy, Hory v dálce jsou jeho čistým, zářícím tělem. Kolik tisíc básní pluje mojí myslí dnešní noc? A zítra nebudu schopen opakovat z nich ani slovo. Neopakovat ani slovo. Buddha řekl, potom co 49 let kázal, chvíli před tím, než umřel: "Kázal jsem 49 let, a při tom neřekl jediné slovo." Mluvil jsem už půl hodiny. Děkuji Vám. přeložil Hugo