# Kyong-Ho Seong-Wu (1849-1912) Korejský zenový mistr školy Čogje, žák a pokračovatel dharmy Man-Hwa Bo-Seona. Měl pět následníků, jimiž byly: Yong-Son, He-Wol, Sa-Wol, Han-Am Čung-Won, Man-Gong Weol-Myeon. Když byl mistr Kjong Ho, ještě mladík, korejský zen byl na tom velice špatně. Později Kjong Ho dosáhl osvícení a stal se učitelem mnoha význačných zenových mnichů. Obnovil tradiční zenovou meditaci s kóanem, jež koncem vlády dynastie I, kdy se mniši věnovali převážně recitaci manter a Buddhova jména, téměř vymizela. Přinejmenším polovinu mnichů v dnešní Koreji tvoří žáci Kjong Hoových žáků. Nyní je znám pod titulem Patriarcha korejského zenu. Též znám jako Kjong-Ho Song-U. Když bylo Kjong Hoovi devět let, umřel mu otec. Protože matka byla příliš chudá, než aby ho mohla vychovat, poslala hocha do kláštera, kde se stal mnichem. Ve věku čtrnácti let začal studovat sútry. Byl výborným žákem a když slyšel o jedné věci, pochopil jich deset. Během několika let zvládl vše, co mohl, a přešel do velkého sútrového kláštera Dong Gak Sa. Tady se dostal až na tu nejvyšší úroveň znalostí a ve třiadvaceti letech už mistrovsky ovládal nauku a znal všechny základní sútry. Brzy se kolem něj shromáždilo mnoho mnichů a on se stal slavným učitelem súter. Jednoho dne se Kjong Ho rozhodl navštívit svého prvního učitele. Po několika dnech cesty procházel malou vesnicí. Na ulici nebyli žádní lidé. Okamžitě pochopil, že něco není v pořádku, a začal cítit neklid. Otevřel dveře jednoho domu. Našel pět mrtvol, ležících na podlaze v různém stadiu rozkladu. Otevřel dveře dalšího domu a v něm našel ještě víc mrtvol, které už hnily na podlaze. Šel zmatený a zděšený po hlavní ulici a tu uviděl nápis: "Nebezpečí! Cholera. Je-li ti život milý, odejdi odsud." Tento nápis udeřil Kjong Hoa do očí jako kladivo a najednou se mu v hlavě rozjasnilo: "Považují mě za velkého mistra súter. Už jsem pochopil celé Buddhovo učení. Proč mám tedy najednou strach? Ačkoliv vím, že vše je pomíjivé a že život a smrt jsou jen dva aspekty jedné reality, lpím na svém těle. Proto je pro mě život překážkou a smrt je mi také překážkou. Co mám dělat?" Cestou zpátky o tom hluboce přemýšlel. Doma nakonec shromáždil mnichy a řekl jim: "Všichni jste sem za mnou přišli studovat sútry a já jsem vás učil. Ale teď vím, že sútry jsou jen Buddhova slova, nikoliv jeho mysl. I přes množství súter, které znám, jsem stále ještě nedosáhl skutečného porozumění. Nebudu vás proto učit. Chcete-li pokračovat ve svém studiu, je tady mnoho kvalifikovaných učitelů súter, kteří mě rádi nahradí. Já jsem se ale rozhodl pochopit, co je moje pravé jáství. Nebudu učit do té doby, dokud nedosáhnu osvícení." Kjong Ho se zavřel ve svém pokoji. Zůstal s ním jen jeden žák, který se o něho staral a jednou denně mu přinášel jídlo. Tác s jídlem však nechával před zavřenými dveřmi. Po celý den Kjong Ho seděl nebo ležel v zenové meditaci. Meditoval o kóanu, který si přečetl v jedné zenové knize: "Mistr Jong Un řekl: ´Než odejde osel, kůň již přicválal.´ Co to znamená?" "Jsem již téměř mrtev," přemýšlel. "Jestliže se však nedostanu za život a smrt, přísahám, že nikdy neopustím tuto místnost." Kdykoliv se cítil ospalý, vzal ševcovské šídlo a zabodl si ho do stehna. Přešly tři měsíce. Během nich Kjong Ho ani na chvíli nespal. Jednoho dne jeho žák odešel žebrat potravu do blízkého města. Potkal pana Li, blízkého přítele Kjong Hoa, který se ho zeptal: "Co dělá tvůj mistr?" "Tvrdě cvičí. Jen jí, sedí nebo leží," odpověděl žák. "Jestli jen jí, sedí a leží, narodí se znovu jako kráva," odpověděl pan Li. Mladý mnich se rozzlobil: "Jak tohle můžeš říct? Vždyť můj učitel je největším učencem v celé Koreji! Jsem si jist, že přijde po smrti do nebe!" Pan Li řekl: "To není dobrá odpověď." "Proč ne? Jak bych ti měl odpovědět?" "Já bych řekl: ´Pokud se můj mistr znovu narodí jako kráva, bude to kráva bez nozder´." "Bez nozder? Co to má znamenat?" "Jdi a zeptej se svého mistra. Když se žák vrátil do chrámu, zaklepal na dveře Kjong Hoova pokoje a vyprávěl, co se mu přihodilo ve městě. Ještě než vyprávění dokončil, s úžasem uviděl, jak Kjong Ho s rozzářenýma očima vyběhl z místnosti. A toto je báseň, kterou napsal po dosažení velkého osvícení: Slyšel jsem o krávě bez nozder a náhle celý vesmír byl mým domovem. Hora Jon Am leží rozpláclá pod silnicí. Rolník si po práci zpívá. Brzy potom odešel k zenovému mistrovi Man Hwaovi na formální rozhovor. Mistr mu předal odkaz Dharmy a jméno Dharmy Kjong Ho, což znamená "Prázdné zrcadlo". Kjong Ho se tak stal sedmdesátým pátým patriarchou své linie. Poté začal vyučovat a v několika významných klášterech (Pomosa, Heinsa, Songgwangsa, Hwaomsa) založil centra zenové meditace. Při výuce užíval tradičního desetidílného cyklu obrazů pasáčka a buvola, který pochází už z tchangské Číny (džugjú no zu). Proslul nevázaným chováním, v padesáti šesti letech si nechal narůst dlouhé vlasy a volně se toulal krajem. Některé z jeho básní sonsi: Hory a lidé mlčí a mraky následují ptáky a letí s nimi. Kde proudí vody, kde kvetou květy, tam jsem klidný, tam bych chtěl zapomenout na návrat. Kdo tu rozezná hory od vod a vody od hor? Hory zahalené do mraků se odrážejí na vodě mezi kameny: zářivé tělo velkého světla je bez břehů. Otevírám své srdce a pozorně si prohlížím vody a hory. Slunce se kloní k západu. Sedím v prázdné svatyni, rukama si objímám kolena a upadám do sladké dřímoty. Náhle mne budí vzlykot: na dvorku pod schodištěm je plno ojíněných listů. Než povykovat, to raději být zticha. Než dělat rozruch, to je lepší spát. Měsíc nad prázdnými horami za dlouhých nocí mi jasně svítí na polštář. Nic nedělám, a přesto jsem čehosi dosáhl. Zavírám dveře a upadám do dřímoty. Ptáci hluboko v horách vědí, že jsem sám: za oknem tuším jejich stíny, jeden za druhým. Píšu na prázdný papír jednu nekonečnou čáru. Ještě není dopsaná, když východním oknem vpadá červené slunce. Když se vytrácí v prázdnotě, stává se květ ovocem. Vím, děje se tak na jaře. Do pokoje mi vane tajemná vůně. Vykřikuji nevýslovné nad vodami: jejich hlas umlká. Prstem ukazuji na hory: jejich stíny mizí. Hlas vod, stíny hor ožívají v celém mém těle a zlatá vrána slunce vzlétá do hluboké noci. Holí provrtávám mraky a po třech krocích se zastavuji: hory se modrají, kameny se bělají a mezi nimi kvetou květy. Požádám-li malíře, aby tuto krajinu namaloval, jak si jen poradí se zpěvem ptáků dole v lesích? Těsně před svou smrtí napsal Kjong Ho tuto báseň: Světlo z měsíce čisté mysli pije vše na světě. Když mysl a světlo zmizí co... je... to? Po chvíli mistr Kjong Ho zemřel. (další odkazy na mistra Kyong-Ho Seong-Wua » Man-Gong Weol-Myeon)