# Praktikování v naší situaci Dae Bong Převzato z řeči, která se konala v zenovém centru v Providence v září 1988. Jeden z nejslavnějších příběhů v naší zenové tradici je o malé holčičce ze staré Číny, která se jmenovala Sul. Asi před tisíci lety žila se svou rodinou poblíž chrámu slavného zenového mistra Ma-Jo. Její otec byl Ma-Joovým studentem a často se Sul chodil do chrámu na návštěvy a na pohovory. Jednou, když byli na návštěvě, řekl Ma-Jo Sul: "Ty jsi moc hodná malá holčička a proto bych ti rád dal dárek. Mým darem pro tebe jsou slova ‘Kwan Seum Bosal’. Prostě to jméno pořád opakuj a to tě učiní šťastnou." V buddhismu je Kwan Seum Bosal jméno bódhisattvy soucitu. Sul si začala zpívat "Kwan Seum Bosal" po cestě do školy, při práci a dokonce i když si hrála s kamarády. Nakonec si pořád v duchu zpívala - nezávisle na tom, co dělala. Asi o tři dny později prala prádlo u řeky - bušila do něj holí na kameni a zpívala si. Bylo to večer a stejně jako v našich zenových centrech, mniši zazvonili na zvon a začala praxe. Tak zatímco si Sul zpívala a bušila do oblečení, zazvonil zvon. Zvuk hole, zvonu a její zpěv se všechny staly jedním a její mysl se otevřela. Ma-Jo rozpoznal Sulino porozumění ještě když byla dítě a jak tak vyrůstala, vdala se a vychovávala děti, stala se známou zenovou mistryní. Přicházelo k ní mnoho lidí a mnoha lidem pomohla. Když pak byla stará, zemřela jí vnučka. Moc tuto vnučku milovala a tak plakala a plakala před lidmi, kteří jí přišli kondolovat. Lidé se divili a šeptali si, "Sul je osvícená. Už se dostala za zrození a smrt. Proč pláče? Proč je smrt její vnučky překážkou pro její mysl?" Nakonec kdosi sebral dost odvahy aby se jí zeptal. Okamžitě přestala plakat a říká: "Mé slzy jsou tím nejlepším obřadem, lepším, než zpívání pro mou vnučku. Když uslyší mé slzy, vstoupí do nirvány. Rozumíte tomu někdo?" Nikdo nerozuměl. Vždycky jsem miloval ten příběh. Nejprve jsem měl rád, co říká o praktikování. Ten zenový mistr dá té dívce něco dělat a ona to prostě oddaně dělá, pořád, neodděluje to od svého života. Má tak jednoduchou víru a nakonec dosáhne osvícení. To pro mě byl vždycky inspirující příběh. Později mě začala zajímat poslední část příběhu. Sul pláče a pláče pro svou vnučku, pak se jí někdo na něco zeptá a ona okamžitě přestane plakat. Obvykle naše emoce mají sklon k ulpívání a tak nedojdeme práva v jedné situaci, protože si neseme emoci z něčeho, co se stalo předtím. Máte třeba nějaké těžkosti se ženou, pak jedete do práce a někdo do vás lehce ťukne a vy mu dáte všechen ten hněv, který jste si vytvořili pro manželku. Lidé opravdu vylézají z aut a střílí po sobě. Nebo máte potíže v práci, jdete domů a ignorujete děti nebo se na ně zlobíte. Proto na mě udělalo velký dojem, že Sul nelpěla na svých emocích a nenechala je ovlivnit situaci. Vlastně jich využila, aby poučila další lidi. Poslední dobou jsem dumal nad něčím, o čem se v tom příběhu nemluví: Co v životě dělala, když vyrostla? Praví se tam pouze, že vyrostla, vdala se, měla rodinu a každý, kdo k ní přišel ji shledal velmi nápomocnou. Pak dostanete tenhleten příběh o tom, jak je babičkou. Už je osvícená a tak si říkám - co pořád dělala? Jak žila? Jak se to lišilo od toho, co dělám já, nebo co v životě dělají jiní lidé? Dříve, než se přesunulo do Cumberlandu, bylo zenové centrum Providence v jednom domě v Providence. Všichni měli na práci obstarávání domu a žena, která byla hospodyní, prala v malé místnosti ve druhém patře. Tou dobou jsem pracoval ve městě jako svářeč. Byl jsem odstraněn ze svého dřívějšího společenského života a určitým způsobem jsem se cítil osamělý. Opravdu jsem se snažil přinutit se k praktikování. Bylo pro mě velmi těžké ráno vstát a zůstat bdělý a když jsme četli zpěvy, nemohl jsem ani zaostřit. Byl jsem velmi unavený a nebyla velká možnost začít dělat něco společensky uspokojujícího. Ale přišel jsem domů a šel jsem za hospodyní do druhého patra. Zrovna přišla domů z práce a vyvěšovala prádlo. Mluvili jsme o tomhle a o támhletom a většinou jsem jí nakonec pomáhal pověsit prádlo. Vzpomínám si, že spousta lidí tam končilo se svými problémy, se svým zoufalstvím nebo smutkem a každý dostal určitou možnost se vymluvit. Pak skončili tak, že vyvěšovali prádlo a mluvili o něčem jiném. Bylo v tom něco pro mě velice dojemného a prospěšného. Když přemýšlím o tom, co Sul dělala, představuji si, že to bylo právě takové - jako tohle vyvěšování prádla. Žila svůj život bez jakéhokoliv odporu vůči němu. To je velmi jednoduchá věc, ale ve skutečnosti je velmi vzácné, aby lidé žili své životy bez spousty odporu, ať už ke svým vztahům nebo práci. Mluvíme o praktikování v našem každodenním životě. Je takové krásné rčení: "Zenová mysl je každodenní mysl." Vím, že jsem nebyl ochotný podívat se na svůj každodenní život opravdu vážně, okamžik po okamžiku, a podívat se zpříma na to, jak se chovám. O tom je naše praxe. Meditační místnost je jedna situace, ale každý moment je nejdůležitější. Je bolestné podívat se na naše životy, protože můžeme vidět naše reakce a ty nemusí odpovídat našemu chápání věcí a idejím, které máme. Když jsem byl čerstvým studentem, zjistil jsem, že když jsem se opravdu poctivě snažil - vstával před budíčkem, opravdu se snažil dělat mantru, dělat všechny zpěvy, jíst formální jídla, pracovat celý den a v noci se nepoflakovat - když jsem se o to opravdu snažil, má mysl byla jak kus sračky. Mohl jsem to dělat, ale toto odpadové myšlení mi tam běželo pořád. Když jsem se rozhodl jeden den nejít do práce, prostě někam jít a číst si nějakou knížku, cítil jsem se výborně. Ale když jsem se podíval na svůj život, nedělal jsem svou práci. Někdy je velmi těžké prostě dělat to, co máte dělat bez jakéhokoliv odporu. Když to umíte, dáváte lidem báječný dárek: automaticky jim odlehčujete od jejich utrpení. To je srdcem naší praxe. Když to opravdu dokážeme dělat, opravdu strávit zlobu, nevědomost a chamtivost, které nám brání žít život bez odporu, vyprodukujeme úžasnou energii. U zenového centra Providence je překrásný les. Myslím, že na těch padesáti akrech je víc stromů než v mnoha městech. Je to listnatý les velmi vysoké třídy, ekologicky pokročilý les. V listnatém lese pochází 70 - 80 % energie z jeho vlastní odumřelé hmoty - listů a stromů, které padají v periodách let. Spíše než ze slunečního světla a živin, které sbírá ze vzduchu získává les energii z vlastní mrtvé hmoty. Můžeme to dělat stejně. Často cítíme, že nemáme žádnou energii nebo nás situace přemáhá. Ale zřídka je to tou situací. Je to prostě tím, že držíme 70 % energie zamčených v naší vlastní mrtvé karmě; proto je praktikování velmi důležité. Když budete správně praktikovat, strávíte svou vlastní mrtvou karmu a budete mít spousty energie. Proč je těžké praktikovat? V tomhle světě čelíme spoustě tlaků abychom šli rychle, stali jsme se velmi složitými. Musíme své duše učinit jednoduchými, přítomnými, pozornými. Když neučiníme naše duše jednoduchými, je velmi těžké dávat pozor na to, co děláme. Četl jsem o jednom experimentu, který dělali na psech. Váhám, jestli o tom mám mluvit, protože chceme uchránit zvířata od výzkumů, ale vede to k jednomu zajímavému bodu, který jste možná objevili ve své vlastní praxi. Drželi mladé psy v klecích, až byli moc moc hladoví, pak dali nějaké jídlo na konec speciální klece. Mezi psy a jídlem byla kovová mřížka. Když se psi chtěli dostat k jídlu, dostali celkem silný elektrický šok. Po několika pokusech psi nešli přes mřížku ani když tam nebyla žádná elektrika. I když psi hladověli, nezkusili to a když je výzkumníci dali na mřížku, odskočili pryč. Pak šli výzkumníci o krok dále a zjistili, že jediný způsob, jak psy zbavit jejich zvyku, je držet je na mřížce, když tam nebyl šok. Psi se neučili příliš rychle. Každý pes si prošel vším, čím prošel když dostal šok - třesení, kvičení, močení, úplná ztráta kontroly. Ale poté, co prošel celou touhle reakcí, pes zjistil, že už tam žádný šok není a pak přešel přes mřížku. To je pro nás zajímavé, protože naše karmické zvyklosti jsou stejné. Zvykli jsme si reagovat na určité situace. Abychom se zbavili tohoto zvyku, musíme se uvést do té které situace a zůstat tam zatímco procházíme vším tím třesením a pocením a počůráním se do kalhot, než zjistíme, že ve mřížce není žádný šok. O nic tam vlastně nejde. Dle mých zkušeností jsou kořeny karmy velmi hluboko. Mistr Dharmy Ji Kwang Dae Poep Sa Nim říká: "Karma se ti zdá být opravdu těžká. Ale když ji nakonec odstraníš, je právě jako tenký kousek papíru." Musíte být ochotní pracovat s celým svým tělem a myslí, abyste ji strávili, abyste ji odformovali a abyste viděli velmi čistě co tam je a co tam není. Pak se vás ani šok nedotkne. Ale nepřijde to samo, musíte to udělat sami. Na ústraní je struktura nastavena tak, aby vás držela na mřížce. Když se opravdu věnujeme našim každodenním situacím, je to také jako držení se na mřížce, dokud nestrávíme reakce. Pak můžeme čistě uvidět, co máme dělat. Nějaké kreativní řešení se objeví samo spolu s úžasným množstvím energie. V Číně kolem devátého století chodil jeden zenový mistr po lesích s jedním ze svých špičkových žáků. Měli metafyzický rozhovor o pravé cestě, o dharmě, o osvícení. Nakonec šli kolem vodopádu a žák se zeptal: "Co je Branou Pravé cesty?" Zenový mistr odpověděl: "Slyšíš ten vodopád?" Žák potvrdil: "Ano." Zenový mistr na to "Vstup zde." A BUM! - žák dosáhl osvícení. Asi o tři sta let později žil byl jeden student-laik jménem pan Chang. Byl zenovým studentem a neustále zkoušel svého učitele tak, že se jej pokoušel vytočit. Jednoho dne seděli v pokoji zenového mistra. Pan Chang pověděl zenovému mistrovi tenhle příběh o vodopádu a pak se zenového mistra zeptal: "Kdybyste tam byl a nebyl by tam žádný vodopád, co byste udělal?" Zenový mistr zařval "Pane Changu!" a Chang říká "Ano?" Zenový mistr řekl "Vstupte zde!" a BUM! - Chang dosáhl osvícení. A takové je všechno. Když můžete umývat nádobí, jet do práce, dělat v práci a starat se o rodinu se stejným druhem pozornosti, pak vše je vaší branou. Vše je vaší cestou dovnitř a každý čin může být záchranou nás samých a záchranou těch druhých. přeložil Won An