# Kóany Bon Yeon a Soeng Hyang Vyňato z workshopu na celosvětové konferenci Celý svět je jeden květ Soeng Hyang: Je úžasné, že tolik lidí přišlo na diskusi o kóanech. Pro mě jsou kóany kořenem naší praxe. Kóany jsou jako když dostanete dárek. Máme balíček: je krásně zabalený, je na něm stuha a balící papír. Ale doopravdy chcete ten dárek uvnitř, jímž je naše pravé já. Opravdovým jádrem dárku je ptát se: "Co je tohle?… Co jsem já?" dokud se to úplně neodfiltruje, nezpřítomní a nezdůvěrní. Zenový mistr Seung Sahn odvedl výbornou práci, když to zpřístupnil – když nám umožnil naučit se, jak pracovat s kóanem. Poprvé, když jsem měla rozhovor se zenovým mistrem Seung Sahnem, jsem byla velmi vyděšená. Měla jsem přečtené všechny ty knížky o zenu, hlavně japonské tradice. To bylo v roce 1972 to jediné, co bylo na trhu, většinou překlady z japonštiny nebo čínštiny. Mistři byli velmi přísní. Bili lidi holemi a křičeli "Kháác!" Moc jsem se bála, že to bude dělat taky. Ale on dělal to, že učil o BUM (bouchne do podlahy). Stále jen říkal: "Co je Buddha?" (bouchne do podlahy) Bum. "Co je dharma?" (bouchne do podlahy) Bum. Poté, co mně to asi pět minut tlačil do hlavy se mě zeptal: "Co je Buddha?" Zkusila jsem nejisté malé klepnutí do podlahy (lehce uhodí do podlahy). Moc jsem se bála a on říká: "Báječné!" Kdybych se na to měla podívat zvenčí, řekla bych, no ne, vždyť on se jen snaží ji podpořit, aby se cítila lépe – ale fungovalo to. Cítila jsem se, jako bych něco dostala. Trochu jsem ten úder cítila. Něco se s tím úderem spojilo. To bylo důležité. Bon Yeon: Jedna z věcí, kterou u kóanové praxe vždy oceňuji, je, jaká úleva to je potkat v životě někoho, kdo se vás zeptá: "Kdo jsi?" Zaseknete se a nevíte, ale jste šťastní. Myslím, že ostatní lidé cítí tuto úlevu také. Vzpomínám si na jeden legrační případ, kdy jsem tuto úlevu viděla na videu s vyučováním zenového mistra Seung Sahna v Evropě. Na tom filmu dává první nebo snad druhý rozhovor několika lidem najednou, každý je z jiné země. Se zenovou holí v ruce je jednoho po druhém šťouchne do břicha a ptá se jich: "Až umřeš, kam odejdeš?" Nikdo samozřejmě neuměl odpovědět. V pokoji je napětí viditelné na tvářích těch zenových studentů. Poté, co nikdo z nich neumí odpovědět, řekne skupině: "OK. Zeptejte se vy mě." Vypadají zmateně, jakoby si říkali: "Vy nám to snad ŘEKNETE?" Všichni se na něj podívají a společně se zeptají: "Až umřete, kam odejdete?" A on s těma svýma jasnýma očima říká: "Na hřbitov!!!" Slyšeli byste ten smích a viděli tu úlevu, jak vešla do jejich tváří, jako by říkali: "Panebože, to je všechno?" V ten okamžik zjistili, že se nemusí snažit to sami zjistit a že prostě můžou zůstat s "nevím". Když to udržujete opravdu jednoduše a v tomto okamžiku, pak otázky, které máme o životě a smrti jsou docela přístupné. Dovolíte si prostě vidět nebo slyšet nebo cítit. Pak je to velmi nádherné a pro ten okamžik se ta otázka i odpověď rozpustí v tom, že něco prostě děláte na 100%. Když se vzdáte toho pocitu, že musíte mít pravdu nebo že musíte odpovědět, pak je to sranda a je to úžasné, mít "dar otázky samotné", jak to právě nazvala zenová mistryně Soeng Hyang. To je ono – nejde o to, najít otázku na nějakou odpověď, jako třeba: "Až umřeš, kam odejdeš?" nebo "Kdo jsi?" Je to otázka sama, která je darem. Student: Stalo se mi, že se mi odpověď objevila. Je to velmi uspokojující. Chápu vaši myšlenku udržování otázky v mysli bez myšlení, ale stejně mě to zlobí a frustruje, že mám tu otázku, na které pracuji. Soeng Hyang: Když jsem pracovala na kóanu o visení na větvi za zuby, pracovala jsem v pečovatelském ústavu. Měla jsem na starost jednotku umístěnou v oblasti, kde byly opravdu dlouhé haly. Trvalo mi minutu a půl, abych jen přinesla pacientovi léky. Jednou ráno poté, co jsem měla rozhovor se zenovým mistrem Seung Sahnem, jsem šla tou dlouhou chodbou. Bylo to to samé, o čem mluvíte. Část mé mysli zápasila s kóanem. Náhle jsem se do kóanu zasekla a byl to opravdu výborný zážitek, protože jsem si myslela: "To je nevím!" Prostě jsem byla právě tam, aniž bych měla odpověď. Pak jsem se ocitla v hale. Právě jsem šla halou. Myslela jsem na pacientovo jméno, co potřebuje, a co budu dělat. A to byl ten kóan. To je teď. Ptaní se na ten kóan mě otevřelo přítomnosti: Jak se máte? Co potřebujete? Jak Vám mohu pomoct? A cokoliv, co jsem měla v tom pokoji udělat. Kóan nás přivádí k této otázce. Bon Yeon: Jedna z věcí okolo kóanu je, jak berete ten BUCH, o kterém zenová mistryně Soeng Hyang mluvila jako o podstatě původní otázky, "Co je toto?" A pak nalezení toho, jak to funguje ve které situaci a vztahu. Jak to funguje? Pes má specifickou situaci, vztah a funkci, která je celkem odlišná od kočičí. Rozhovory nám umožňují, abychom vzali naši zkušenost a zjistili, jak spontánní pravé já funguje v určitých situacích. Co kdybych byla toho dne v klášteře s Nan-čchüanem? Co by udělalo mé pravé já? Mohla bych zachránit tu kočku? To je pro mě obrovskou šíří zvláštního způsobu kóanové praxe zenového mistra Seung Sahna, když nás vystavuje všem těm nejrůznějším situacím. Jak říkala zenová mistryně Soeng Hyang, tento je pro mě možná snadný, ale nevím, co udělat s tamtím. Právě jako v životě – takhle se učíme. Všemi těmi různými příběhy, pokusem a omylem, jak použít tento bod (bouchne do podlahy) v našem každodenním životě. Soeng Hyang: Pro mě je trénink v pokoji rozhovorů velmi hodnotný, protože jste velmi zranitelní. Učitel má hůlku, zvonek, titul a za sebou spoustu zkušeností a pak vejdete vy a máte většinou méně zkušeností. Je to takové nastavení. Ale můžete se pozvednout do té příležitosti. Prostě se tomu postavit. A můžete tomu čelit prostě (bouchne do podlahy) nevím a udělat to je úplně platné a dokonalé, udělat prostě tohle. Udržujte oční spojení. Nechte koš otevřený. Na tohle jsem neodpověděl, nevím, prostě mně to ještě není jasné. Nevím. Miluji, když studenti udělají tohle. Mluvím o odvaze zůstat otevřený. Abyste měli odvahu, musíte mít víru. Musíte věřit, že to není banda učitelů, kteří se snaží vypadat dobře a nosit s sebou svůj titul, dostat svůj honorář a pak jít zpátky na letadlo a odletět domů. Pokud u nějakého učitele cítíte, že tam není nějaký vlastní slib učit čistě, měli byste s tím na něj udeřit. Musíte najít odvahu, abyste řekli: "Nevěřím vám", pokud to tak cítíte. Pokud má ten učitel váhu jako učitel, bude schopen se s vámi v tomto bodě setkat se ctí, celistvostí a nebude se snažit získat nad vámi moc, protože o to tu nejde. Student: Jsou dva druhy nastavení mysli, jeden je rozumový a druhý intuitivní. Nejde mi řešit věci intuitivně. Soeng Hyang: Mohu pouze říci, abys zkusil být laskavý. To je největší kóan. Jak mohu být laskavý v tomto okamžiku? To je správný vztah, funkce a situace. Na to se všechny ty kóany snaží ukázat. Všechny. Student: To je mi zase na nic, protože já nejsem moc laskavý, soucitný člověk. Je to opravdu těžké, protože já… Soeng Hyang: Nevytvářej já, pouze dělej já. Student: Moc rád bych uměl vyřešit některý z těchto… Soeng Hyang: Tak to prostě udělej. Nebuď sebou – prostě existuj – nevytvářej já. "Já nejsem", tomu říkáme kontrolování. "Já nejsem toto. Já nejsem tamto." Nekontroluj! Když vstaneš, obleč si slipy a vyčisti si zuby – pouze to – nekontroluj. Student: Také velmi bojuji s kóanovou praxí. Ruší mě to. Soeng Hyang: Vím. Ono to má rušit. Jednou jsem byla v Koreji se svou tříletou dcerou, svým jediným dítětem. Byli jsme u Hwa Gye Sah, hlavního chrámu. Když tam tehdy zastavoval autobus, projížděl mezi zemědělskými budovami a hlavní branou chrámu. Byli jsme u kůlny a přecházeli jsme k hlavní bráně. Přecházela jsem před dcerou. Naráz se tou silnicí řítí autobus tak 50-60 km/h. Prostě jsem to nečekala. Ona váhala. Podívala se na mě a pak na autobus. Řekla jsem: "Tak pojď!", ale ona váhala. Už jsem měla zodpovězenou Nan-čchüanovu kočku, tento kóan velkého soucitu, velké lásky. Už jsem jej zodpověděla, ale na okamžik jsem také váhala, místo abych běžela před autobus a chytla ji. Vzala jsem si to hodně k srdci. Ty krávo! Neprošlas kóanem. Tvé vlastní dítě a ty se ani nepokusíš ho dostat z nebezpečí, natož pak, abys dostala z nebezpečí kočku. Chytla jsem ji, ale chvilku jsem se kontrolovala. To byl pro mě krásný zážitek, protože jsem se cítila jako velký pokrytec. Především ve vztahu matka-dítě jsem považována za ztělesnění soucitu. To nebylo dobré nebo špatné – prostě jsem musela přemýšlet: tys ještě kóanem neprošla, zlato. Ale nekontroluj; prostě se probuď do faktu, že tohle je hlubší, než sis myslela… mnohem hlubší. Bon Yeon: S bouchnutím do podlahy nepřijdeme sami. Někdo vám řekne, abyste bouchli do podlahy, tak to uděláte. Pak řeknou: "Výborně!" Pak si myslíte: "Á, dobrá, to bychom měli." Ale mohli byste strávit celý život jen samotným tímto bodem! Zenový mistr Ťü-č´ celý život používal jeden prst a nikdy to nevyčerpal. Kóany jsou příležitostí, jeden po druhém, jak něco předat dál, uskutečnit to, spojit se s tím nebo vnímat jednu věc znovu a znovu z různých úhlů pohledu. Například: "Obloha je modrá." To je slavná zenová věta. Mohli byste strávit dvacet, třicet, čtyřicet let, deset tisíc let praktikováním toho a stále by to bylo svěží a nové. Za čas se to stává víc a víc vaším. Když vidíte na obloze měsíc, jeho světlo se odráží přesně stejným způsobem v milionu řek celého vesmíru. Nemění se to a ničí to není. Jsme jako ty řeky: Jak se stáváme čistějšími, odraz je stejný v tobě jako ve mně, jako v dalším člověku, protože taková je pravda. Takže to chápu jako příležitost stále se učit a zakoušet tento kóan v životě, znovu a znovu. Pro nás ženy je důležité, abychom pamatovali na silnou linii žen, které praktikovaly před námi. Bohužel o nich moc neslyšíme. Po tisíce let jsme praktikovali po boku mužů. Jelikož to historie nezaznamenala, nemáme mnoho vzorů s ženskou rolí. Je tam pár majitelek čajovny někde u silnice, ale ani neznáme jejich jména. Mladé ženy, které chtějí praktikovat vidí, že všechny hlavní duchovní role jsou mužské. Papež je muž, Bůh je muž, tři části Trojice jsou mužské. Buddha je muž. Taková je většina tradic. Jedna z věcí, kterou na "zápasící" straně souboje dharmy oceňuji, je, jak nás učí důvěřovat našim prožitkům. Dobrým příkladem toho je jít na rozhovor s někým, kdo je velmi mužský a velmi silný, jako zenový mistr Seung Sahn. Zeptá se vás na jednoduchou věc, jako: "Jak se jmenuješ?" Ale má takovou sílu a čirost, že jste omráčeni – ani nemůžete odpovědět!!! Pak vás poučí: "Jmenujete se Jane." Ha Ha! Á, Jane, jó, dobrá. Dalšího dne přijdete a on se ptá: "Jak se jmenuješ?" a vy hrdě odpovíte: "Jane!" a on říká: "Ne ne, špatně!" Co se pak stane? Spadnete dolů. Myslíte si: "Ó, něco se změnilo, dnes je to jiné. Musím být zase mimo." Pak do vás šťouchne a říká: "Mělas pravdu! Jenom se dívám, jak moc si věříš!" Dokážete si představit, že Buddha po šesti letech pod stromem bódhi vstane a někdo se ho na něco zeptá a on odpoví: "Obloha je modrá", a oni na to: "Ne ne, špatně!" Zakoktal by Buddha: "Jémine, to nebyla správná odpověď?" Ne! Proč? Protože věří svým očím, může důvěřovat svým prožitkům. Ženy i muži v dnešním komplexním světě jsou tak sraženi vším tím myšlením a vybíráním, že se velmi snadno hroutíme. Zenová mistryně Soeng Hyang, jež je ženou, byla jedna z prvních, kdo mě učil, že já také můžu být silná. Že si také můžu věřit. Můžu vidět tu modrou oblohu. Znám své jméno – je Jane. Dvacet let poté to můžu opravdu říct. Když mi někdo řekne: "Ne, tak se nejmenuješ", nezhroutím se. Velmi podstatná věc - ne o vyhrávání nebo prohrávání, a ne o bojování – jde o sebedůvěru. Nám ženám v této společnosti takové učení chybí. Jestli chcete být velkým bódhisattvou, musíte mít velkou krabici s nářadím. Nemůžete stále používat péřovou stěrku na prach a nemůžete vždycky použít kladivo; někdy potřebujete šroubovák. Potřebujete různé druhy věcí pro různé situace. Proč bychom si jako ženy měly uzamykat schopnost být silnými? Soeng Hyang: Kóanová praxe vám dává schopnost vidět to, co nemáte v krabici s nářadím pozitivně. Je dobré se zaseknout! Protože bychom se mohli stát samolibými: "Jó, my jsme drsní." Když máte někoho, kdo pod vámi občas podtrhne koberec, je to dobré. Bon Yeon: Abyste využili obratných prostředků, musíte umět být čímkoliv. Drakem, démonem, andělem, bódhisattvou, čímkoliv. Učíte se – pomalu, neobratně, pokusem a omylem – všechny ty schopnosti pro ostatní. Nejde tu o nás. přeložil Won An