# Eihei Dógen Kigen (1200-1253) Jeden z nejvýznamnějších japonských zenových mistrů, žák a pokračovatel v dharmě Tchien-tchung Žu-ťinga (Tendó Njódžó) a mistr Koun Edžóa, Kakuzen Ekana, Sen´ea, Čchi-jüana (Jakuen) a Gi´ina. Mistr Dógen přenesl do Japonska tradici školy Sótó. V Japonsku je považován za jednu z největších náboženských osobností a je tam uctíván všemi buddhistickými školami jako světec a bódhisattva. Kromě toho je často chybně chápán jako filosof a označován za nejhlubšího a nejsvéráznějšího myslitele, který se kdy v Japonsku narodil. Přitom se přehlíží, že jeho spisy, i když jsou v nich zodpovídány nejhlubší existenciální otázky člověka, nepředstavují ani přibližně existenciální filosofii. To, o čem Dógen psal, nepramení z filosofické spekulace, není výsledkem myšlenkového procesu, nýbrž výrazem bezprostředního vnitřního prožitku živoucí pravdy zenu. Dógen Kigen se narodil v Kjótó druhého dne prvního měsíce v druhém roce Šódži, tj. roku 1200. Jeho matka patřila do rodiny šlechtice Fudžiwary no Motofusa pocházející od císaře Murakamiho. Dógenův otec byl pravděpodobně vlivný dvořan Koga Mičičika a zemřel, když byly Dógenovi tři roky. Pak Dógena vychovával nevlastní otec, významný básník Minamoto Mičimoto. Již jako dítě prý podával důkazy o svém skvělém duchu. Je zaznamenáno, že již jako čtyřletý četl čínské básně a jako devítiletý pojednání o abhidharmě. Když bylo Dógenovi osm, zemřela mu i matka. Tradice říká, že když pozoroval stoupající kouř na matčině pohřbu, zažil hluboký osobní vhled do nestálosti života a začala se v něm rozvíjet probuzená mysl. Tento vhled do mudžó, pomíjivosti, se prohloubil, když rodina Minamoto zažila sérii osudových zvratu. Když bylo Dógenovi asi devět, rozhodl se stát mnichem. Dógen postupoval způsobem v jeho době běžným - "opustit svět" byla jedna z možností často využívaných zkrachovalými aristokraty. Jedné měsíční noci ve svých dvanácti letech opustil tedy Dógen rodinu a domov a vyhledal strýce z matčiny strany, mnicha jménem Rjókan, který žil na úpatí hory Hiei. Rjókanovo překvapení se brzy rozplynulo, když si všiml upřímnosti svého mladého synovce. Uvedl ho k Džienovi, hlavě nedalekého kláštera Senkobo na hoře Hiei, centra scholastického buddhismu ve středověkém Japonsku. Právě tam začal Dógen se svým mnišským studiem učení školy Tendai. V roce 1212 Džien zemřel. Jeho nástupcem se stal Kóen, od kterého Dógen obdržel v roce 1213 předpisy bódhisattvy. Kóen už vysvětil na mnicha jednoho člena Dógenova rodu Minamoto a nyní jen pár měsíců po vysvěcení na bódhisattvu si sám Dógen oholil hlavu a stal se žebravým mnichem jménem Buppó-bo Dógen. Bylo mu tehdy čtrnáct let. V té době se Dógen ještě nedostal do kontaktu se zenem; učil se ve škole Tendai a zažil ji rozštěpenou, jak vypadala v období Kamakura. Japonské Tendai se hodně vzdálilo od svého předchůdce, čínského Tchien-tchaj. Politický tlak donutil mnichy Tendai zahrnout do učení prvky esoterické školy Šingon. Praxe, dušená konfliktem dvou tradic, upadla do té míry, že hlavním zaměstnáním mnichů se stalo přepisování súter. O tři sta let dříve tato situace kulminovala velmi násilným schizmatem v komunitě Tendai na hoře Hiei, v jeho důsledku se objevily dva mocné kláštery: Enrjakudži a Mii-dera. Rivalita mezi těmito dvěma kláštery byla tak krutá, že se vlastně zvrhla do otevřeného válečného stavu. Objevil se nový fenomén tzv. mnichů-vojáků známých jako sokei a hora Hiei se stala vojenskou pevností. Mnoho mnichů opustilo v deziluzi horu Hiei, mezi nimi i Hónen, který za pomoci Dógenova prastrýce založil to, co se pak stalo školou Nembucu. Jiní, jako Eisai, využili živých obchodních styků Japonska s kontinentální Asií a odcestovali do Číny. Po návratu do Japonska pomáhali šířit poselství nových buddhistických škol, které začínaly vznikat v Číně. Jednou z těchto nových škol byl Rinzai zen. Před rokem 1214 byla už rozdělená škola Tendai zkostnatělá, a v Japonsku povstávaly nové školy a linie jako Zen a Nembucu. Nově vysvěceného mnicha Buppó-bo Dógena to uvrhlo do stavu hluboké pochybnosti. Jedna pasáž z Maháparinirvána sútry mu obzvlášť dělala těžkou hlavu - Buddha Šákjamuni říká: "Všechny bytosti mají přirozenost Buddhy. Tathágata je věčný a neměnný." Jestliže, tázal se Dógen, mají všechny bytosti Buddhovu přirozenost, jaký má smysl rozvíjet probuzenou mysl? Proč cvičit? Proč si holit hlavu a žebrat jídlo? Dógen byl tou otázkou posedlý, ačkoli mu bylo teprve čtrnáct. Začal chodil po celé hoře Hiei, navštěvovat kláštery a vyptávat se mnichů. Když nakonec ztratil naději, že dostane uspokojivou odpověď, řešící jeho dilema, rozhodl se opustit horu Hiei a tázat se jiných mistrů. Rozhodnutí opustit mistra a klášter bylo ve feudálním Japonsku nezvyklé, ale Dógenovi pomohl postavit se proti konvencím jeho obecně uznávaný strýc Rjókan. První Dógenovou zastávkou po opuštění Kóena byl chrám Ondžódži. Setkal se tam s hlavou kláštera Koinem. Přestože starý mnich nedokázal uklidnit Dógenovu mysl, přece měl rozhodující vliv na jeho budoucí život - poradil mu, aby jel do Číny. Také mu navrhl, aby navštívil klášter Kennindži a vyhledal mistra Eisaie, který se právě z Číny vrátil a přenesl do Japonska zen školy Rinzai. Dógen se s Eisaiem setkal někdy v roce 1214. Eisaiova odpověď na Dógenovu otázku zněla: "Žádný buddha si toho (tj. základu bytí) není vědom, zatímco ti, co jsou podobni zvířatům (tj. ti, kdo žijí v úplné zaslepenosti), si toho vědomi jsou." Při těchto slovech Dógen zažil vnitřní vhled do bytí (kenšó), který odstranil jeho hluboce zakořeněné pochybnosti. Poté začal u Eisaie svůj výcvik, který však byl velmi krátký. Mistr Eisai zemřel roku 1215 a jeho nejstarší žák Mjózen Rjónen se stal jeho nástupcem. Po Esaiově smrti se Dógen, nyní téměř šestnáctiletý, vrátil ke Koinovi do Ondžódži. Avšak Koin také za pár měsíců zemřel, a tak se Dógen vrátil do Kennindži a stal se žákem Eisaiova nástupce Mjózena. Koncem roku 1217 zemřel také Dógenův strýc a ochránce Rjókan. Tak se přerušilo poslední Dógenovo spojení s buddhismem Tendai. Sedm let, které pak Dógen strávil v Kennindži, bylo velmi významných. Prohloubil své studium i praxi, vyřešil značný počet kóanů a nakonec obdržel inka šómei. Mezi ním a Mjózenem se vyvinulo velmi blízké přátelství; následoval ho vlastně až do Mjózenovy smrti v roce 1224. Někteří historikové spatřují v Dógenovi desátého patriarchu linie Chuang-lung (Órjó) Rinzai zenu. Jiní tvrdí, že Mjózen Dógenovi v roce 1221 nepředal šihó, ale jenom předpisy pro mnišské vysvěcení. Ať je tomu jakkoli, oba muži si byli velice blízcí. Tak blízcí, že se rozhodli odcestovat do Číny dynastie Sung společně. Přes všechno, co dosáhl, se Dógen ještě stále necítil duchovně uspokojen a tento neklid ho přinutil podniknout nebezpečnou cestu po moři do Číny, aby nalezl dokonalý duševní klid (anšin). Pokud jde o Mjózena, pro toho bylo stále obtížnější udržovat styky s politiky, k čemuž ho zavazovalo jeho postavení hlavy Kennindži. V celém Japonsku vládlo pozdvižení - dva kandidáti, každý podporován vojenskými frakcemi, se dožadovali císařského trůnu. Jelikož bylo Kennindži původně postaveno s podporou čím dál militarističtějšího kamakurského šógunátu, Mjózen se musel klanět jeho představitelům a hájit jejich diplomatické zájmy u císařského dvora v Kjótó. V únoru 1222 to konečně vypadalo, že Dógen a Mjózen budou moci uskutečnit své plány. Byla tu však poslední obtíž, bránící jejich odjezdu: Mjójó, starý opat z hory Hiei a Mjózenův první mistr, těžce onemocněl a žádal svého bývalého žáka, aby zůstala byl přítomen u jeho smrtelné postele. Mjózen měl svého starého mistra velmi rád, svolal tedy všechny své žáky a požádal je o radu. Všichni se shodovali, že by měl cestu odložit, dokud jeho starý mistr nezemře. Jediný Dógen řekl: "Jestli si myslíš, že jsi uskutečnil Dharmu uspokojivě, měl bys zůstat." Mjózen se rozhodl odjet. Začátkem roku 1223 se Mjózen, Dógen a dva další žáci, o kterých nic nevíme, nalodili na obchodní loď. Plavba byla nepříjemná, ale všichni čtyři nakonec dorazili do Číny. Dógena očekávala špatná zpráva - jelikož přijal pouze mahájánové předpisy a nebyl vysvěcen se všemi théravádovými předpisy, což bylo pro studujícího mnicha podmínkou pro vstup do země, musel zůstat tři měsíce na lodi, než mohl vkročit na čínskou půdu. Využil tuto dobu k přípravě plánu cesty po čínských klášterech. Právě během tohoto nuceného pobytu na lodi zažil Dógen důležité setkání, které dlouze popisuje v Tenzo kjokun. Zatímco si povídal s kapitánem lodi, přišel na palubu starý čínský mnich. Vyprávěl Dógenovi, že se narodil v provincii Se-čchüan před jedenašedesáti lety a že už čtyřicet let žije daleko od domova. Navštívil hodně klášterů, až se rozhodl žít v klášteře na hoře A-ju-wang. Teď tam byl hlavním kuchařem neboli tenzo. Ušel právě asi dvacet kilometrů, aby nakoupil houby, které japonská loď přivezla. Dógena starý tenzo fascinoval. Prosil ho, aby přespal na palubě lodi. Tenzo odmítl s tím, že by narušil rutinu kláštera, kdyby zítra nebyl na svém místě. Dógen se ptal, proč by jídlo nemohl připravit někdo jiný a proč mnich tak vysokého věku stále pracuje jako tento, místo toho, aby prostě jen seděl v zazenu. Mnich vybuchl smíchy: "Dobrý cizinče, vůbec nerozumíš praxi a nevíš, co jsou slova." Dógen žádal, aby mu vysvětlil význam praxe a slov, ale tenzo řekl: "Jestli ještě nerozumíš, jdi do A-ju-wangu a studuj tamější učení." Pak vstal a odešel, zanechav Dógena zmatenějšího než kdykoli předtím. Nakonec Dógenovi povolili opustit loď, a tak odcestoval na horu Tchien-tchung, aby se připojil k Mjózenovi. Jednoho dne po jídle uviděl Dógen klášterního tenzoa, mnicha jménem Jung, jak suší houby před dódžó. Byl starý, ohnutý věkem, silně se potil s hlavou nepokrytou navzdory pražícímu slunci. Dógen se starého mnicha zeptal na věk. "Šedesát osm," odpověděl tento. "Proč neřekneš ostatním mnichům, aby ti pomohli?" "Ostatní nejsou já." "Je pravda, že následuješ Dharmu," uvažoval Dógen, "ale na slunci je takové vedro, nemůže ta práce počkat?" "Kdy jindy by se to mělo udělat, když ne teď" Dógenovi došla slova; náhle pochopil, jak důležité je vykonávat manuální práci pro společenství (samu). Po letním soustředění přišel Dógena navštívit do Tchien-tchungu první tenzo, se kterým se setkal ještě na lodi. Dógena ta návštěva velice dojala; hovořil s tenzoem o jejich dřívější rozmluvě. Zvláště se vracel k otázce praxe a slov. "Studuješ-li slova," řekl tento, "rozumíš původu slov. Vyvíjíš-li úsilí pro praxi, prohlubuje se tvoje porozumění původu praxe. "Která slova?" zeptal se Dógen. "Jedna, dva, tři, čtyři, pět," řekl tento. "Co je praxe?" "Nic ve vesmíru není skryto," uzavřel tenzo. Později se ukázalo, že to bylo jedno z nejdůležitějších setkání Dógenova života. V době, kterou strávil v Tchien-tchungu, se Dógenovi podařilo přesvědčit různé mistry, aby mu ukázali dokumenty vztahující se k šihó; byla to většinou kecumjaku, v té době považovaná za tajná. Dógen byl silně zasažen jejich obsahem a tím, co reprezentovala. Uvědomil si, že pravá Dharma není nic jiného než to, co se předává od Buddhy k Buddhovi, od patriarchy k patriarchovi. Roku 1223 opustil Tchien-tchung, hledaje pravého mistra. Přišel do A-ju-wangu, kláštera, ke kterému patřil první tenzo, ale opustil ho také nespokojen. V roce 1224 navštěvoval nejrůznější kláštery školy Lin-ťi; přestože navázal mnoho kontaktů, nepotkal ještě mistra, kterého hledal. Hluboce zklamaný Dógen se rozhodl vrátit do Tchien-tchungu, kde studoval Mjózen. Na cestě se dověděl, že mistr z Tchien-tchungu právě zemřel. V naprostém zoufalství usoudil, že mu nezbývá než se vrátit do Japonska. Ale cestou k nejbližšímu přístavu potkal nějakého starého mnicha, který mu řekl o novém představeném Tchien-tchungu jménem Žu-ťing (Njodžó). Že prý je to největší žijící mistr v Číně. Vybízel Dógena, aby se do Tchien-tchungu co nejrychleji vrátil. Prvního dne pátého měsíce roku Pao-ťing (1225) se Dógen poprvé setkal s Žu-ťingem. Žu-ťing ho proti svým zvyklostem přijal okamžitě za svého žáka. Mistr Žu-ťing často říkal: "Ti, co nemají mysl, která hledá Cestu, by neměli být přijímáni do kláštera." Když takové lidi odbyl, pokračoval: "Nemá smysl učit neupřímné, ti jenom ruší ostatní." Dógen nakonec našel autentického mistra a jeho veliká pochybnost se rozplynula sama od sebe. Měsíc poté, co se Dógen setkal s Žu-ťingem, zemřel Mjózen. O jeho smrti se toho hodně vypráví. Například že zemřel, když seděl v zazenu, a že se v jeho popelu našly tři perly. Mjózenovy pozůstatky odvezl Dógen zpět do Japonska. Původně je chtěl uložit v Kennindži, ale nakonec je věnoval jednomu z Mjózenových nejbližších žáků. K ostatkům byla připojena báseň na Mjózenovu památku. Byla podepsána takto: "Pátého dne desátého měsíce třetího roku karoku (1227) napsal Mjózenův žák Dógen." Učení, které Dógen přijímal od Žu-ťinga, bylo založeno na šikantaze, pouhém sezení. Žu-ťing učil: "Studovat zazen s mistrem znamená vzdát se těla i mysli. Znamená to jenom sedět bez pálení kadidla, bez uctívání, bez opakování Buddhových jmen, bez praxe pokání či recitování súter. Vzdát se těla a mysli znamená sedět v zazenu. Cvičíte-li v tomto duchu, pět tužeb se rozplyne a pět nečistot bude odstraněno." Jedině v klášteře mistra Njodžó byl zazen skutečně silný. Z toho důvodu Žu-ťing tvrdil: "Oko pokladu pravé Dharmy (šóbógenzó) se předává jen v mém klášteře; ostatní si ho nedokážou ani představit." Během jednoho zazenu Žu-ťing začal křičet na jednoho žáka, který podřimoval: "Odlož tělo a mysl. K čemu je dobré spát?" Když to uslyšel Dógen, který seděl za dotyčným mnichem, zažil velké satori. Přihnal se do mistrova pokoje a zapálil tam vonné tyčinky. "Proč zapaluješ kadidlo?" ptal se Žu-ťing. "Tělo a mysl odpadly. Proto jsem přišel," odpověděl Dógen. "Odlož tělo a mysl; tělo a mysl byly skutečně odloženy," konstatoval Žu-ťing. "Dógen mu však namítl: „Nechť mi mistr nedává své potvrzení tak povrchně!" "Nepotvrzuji tě tak povrchně!" Dógen však trval na svém: "Nechť mi mistr ukáže, že mě nepotvrzuje tak povrchně." A Žu-ťing zopakoval: "Tomuto se říká odložit tělo a mysl", přičemž to předvedl. Nato Dógen opět poklekl před svým mistrem na znamení úcty a díků. "Tomu se říká: to, co bylo necháno, aby odpadlo, bylo necháno, aby odpadlo", dodal ještě Žu-ťing. Odložení těla a mysli se stalo Dógenovou odpovědí na jeho "velkou pochybnost". Touto ideou se znovu zabýval později v Šóbó genzó v kapitole Bussho. Vzal tento Buddhův výrok: "Všechny cítící bytosti mají Buddhovu přirozenost. Tathágata existuje věčně a beze změny," a proměnil ho takto: "Všechny bytosti jsou cítící, všechny věci mají Buddhovu přirozenost. Věčný Tathágata je ne-existující, a přesto existuje a mění se." Tak dal této pasáži úplně nový význam. Roku 1225 Žu-ťing Dógenovi předal šihó. Osmnáctého dne devátého měsíce prvního roku Pao-ťing dal mistr Žu-ťing Dógenovi kecumjaku, dokument ukazující autentickou linii Buddhů a patriarchů, kteří předávali předpisy bódhisattvů od Buddhy Šákjamuniho až po Dógena. Ví se jen málo o zbytku Dógenova pobytu v Číně. Ví se, že Žu-ťing chtěl, aby Dógen přijal vysokou funkci v jeho klášteře, a že Dógen odmítl a začal se připravovat na návrat domů. Dohromady strávil Dógen v Číně pět let. Jednou pozdě v noci šel Dógen navštívit Žu-ťinga, aby mu řekl, že se brzy vrátí do Japonska. Aby podpořil Dógenovu misi v Japonsku, věnoval mu Žu-ťing kesu mistra Pchu-jang Tao-kchaje (Fujó Dókai), texty San-mej-kche (Hókjózammai) a Cchan-tchung-čchi (Sandókai) a svůj portrét. Pak mu udělil poslední učení: ať nežije ve městech či vesnicích, nenavštěvuje často politiky, nýbrž ať žije ve vysokých horách a stinných údolích, ať individuálně učí své mnichy. Dógen se vrátil do Japonska "s prázdnýma rukama". Když se ho ptali, jaké učení z Číny přivezl, odpověděl: "Oči jsou vodorovně a nos je svisle." Jindy prý odpověděl: "Ráno za ránem slunce vychází na východě; noc za nocí měsíc vychází na západě. Mraky se rozplývají a hory se objevují; déšť ustává a Čtyři hory ustupují jako odliv." Po návratu domů se Dógen znovu usadil v Kennindži. První, co udělal, bylo, že napsal Fukan zazengi (Povzbuzení a pokyny pro praxi zazenu). Tento základní text, který vyjadřuje podstatu Sótó zenu v méně než tisíci znacích, Dógena zcela odlišil od smíšených praxí, které se provozovaly v Kennindži a dalších buddhistických chrámech období Kamakura. Oficiální buddhismus hory Hiei - autoritářská směs škol Tendai a Šingon - zakazoval cvičit jedinou praxi. Představení z hory Hiei vyzývali k míchání různých praxí a pronásledovali ty, kdo odmítali uposlechnout. Šógun tyto represe podporoval, protože v nich viděl prostředek k nastolení náboženského míru a jednoty v Japonsku. Mniši-vojáci pořádali hony na stoupence Nembucu, a dokonce znesvětili hrob Hónena, zakladatele školy Čisté země. Ve Fukan zazengi se mluví pouze o zazenu. Bylo tedy jasné, že má-li mít Dógen dost svobody pro praxi, musí odejít z Kennindži. Učinil tak v roce 1230 a usadil se v malém chrámu Annjóin nedaleko Fukakusy. Mohl teď svobodně cvičit a vyučovat zazen. Následujícího roku Dógen napsal Bendowa, první kapitolu Šóbó genzó. Během příštích dvou let vzrostl počet jeho žáků, takže musel hledat větší budovy. Nakonec nechal pro své žáky postavit klášter Kóšó Hórindži na předměstí Kjótó, první nezávislý zenový klášter s meditační síní v Japonsku. Chrám byl postaven za peníze bohatých laiků, což mu dávalo jistou nezávislost na politických a náboženských autoritách. Kóšó Hórindži se stalo známým útočištěm v období neklidu s jedinečným duchem otevřenosti a svobody. Budovy Kóšó Hórindži byly nové a dódžó bylo veliké. Dógen měl to místo rád a cítil se tam šťasten. Jeho pověst se rychle šířila po okolí a po celé zemi. Brzy se k němu začalo připojovat hodně laiků a mnichů, mezi nimi i první z jeho velkých žáků, jako byl Koun Edžó. V roce 1237 ve snaze ustanovit klášterní pravidla napsal Dógen za Edžóovy pomoci Tenzo kjokun (Pravidla pro klášterního kuchaře). Roku 1239 Edžó sestavil knihu Zuimonki, zatímco Dógen začal s dalšími stavebními pracemi na chrámu. V roce následujícím Dógen napsal Džu undo šiki (Pravidla dódžó) a dalších sedm kapitol Šóbó genzó včetně Udži (Existence-čas) a Sansuikjó (Sútra hor a řek). V roce 1241 se mezi Dógenovy žáky zařadilo pět mnichů - Edžóových starých přátel z chrámu Hókadžun. Příchod těchto mnichů posílil Dógenovo spojení s provincií Ečizen, kde panoval jeho přítel a ochránce Hatano. Dógenova sláva v císařském hlavním městě dosáhla vrcholu v roce 1242. Vysvětil více než dva tisíce bódhisattvů a mnichů a zveřejnil knihu hovorů mistra Žu-ťinga. Dokonce obdržel kesu a čestný titul od císaře Gosagy. To už bylo pro Dógenovy oponenty ze školy Tendai příliš. Jejich neustálá spiknutí přiměla Dógena k odchodu. Jmenoval Gi'ina svým druhým dharmovým dědicem (po Edžóovi) a na radu svého ochránce Hatana odešel do exilu asi 200 km na severozápad do provincie Ečizen. Navzdory tvrdým zimám žil Dógen v různých malých poustevnách a dál psal Šóbó genzó a vyučoval žáky. V roce 1242 Dógenovi žáci dokončili nový klášter a nazvali ho Daibucudži. Dógen ho později přejmenoval na Eiheidži, podle názvu éry Jung-pching (jap. Eihei, 58-75 n. l.), kdy se pravděpodobně buddhismus rozšířil do Číny. Právě tam Dógen dopsal sedmdesátou pátou kapitolu Šóbó genzó - poslední, kterou napsal a datoval vlastní rukou. Do nového kláštera přicházely spousty nových žáků. Přestože žil v exilu, zůstával Dógen slavný po celém Japonsku. Roku 1247 ho regent Tokijori Hodžó pozval do Kjótó a v následujícím roce Dógen tohoto nejmocnějšího muže v zemi vysvětil na bódhisattvu. V roce 1252 Dógen onemocněl. Na Hatanovo naléhání se spolu s Edžóem vydal do Kjótó vyhledat lékařskou péči. Už se nikdy nevrátil. Zemřel 12. srpna 1253 v domě jednoho ze svých laických žáku. Předtím dal Edžóovi kesu, kterou sám ušil. (další odkazy na mistra Eihei Dógen Kigena » Tchien-tchung Žu-ťing, Čao-čou Cchung-šen)