# Všechno nejlepší k Buddhovým narozeninám Bon Soeng Když se narodil Buddha, vyskočil z matčina boku, udělal sedm kroků a řekl: "Nebe nade mnou, země pode mnou, jen já jsem svatý." (udeří do stolu zenovou holí) Když jsem se já a vy narodili, vyskočili jsme z matčiny dělohy, dopadli do rukou doktora a zakřičeli "UÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁH!" (udeří do stolu zenovou holí) Jste ty a Buddha stejní nebo odlišní? KHÁÁÁC! Buddha nosí zlato; studenti školy Kwan Um nosí šedou. Přeju vám všechno nejlepší k Buddhovým narozeninám. Rád bych se podíval na příběh o Buddhovi z neobvyklého úhlu. Buddha se narodil jako princ jednoho indického království. Jeho otec, král, se rozhodl, že aby z něj byl opravdu velký král, bude muset předstírat, že v celé říši není žádné utrpení, stáří, nemoci ani smrt. Množství klamů a lží, ve kterých musel Buddha být udržován, aby byl od toho všeho ochráněn muselo být neuvěřitelné. Buddha se nesměl dozvědět, že lidé jsou zraňováni. Nesměl vědět, že nemají dost jídla. Nesměl vědět, že podléhají nemocem. Co se pak stalo, když si Buddha hrál s kamarády na slonu a jeden z nich z něj spadnul a zranil se? Jak tento fakt před ním ukryli? Jak utajili, že jeho prarodiče zemřeli? Jak ukryli fakt, že jeho starší strýcové a tety onemocněli a zemřeli? Ve zkratce, Buddha strávil prvních asi dvacet let svého života v úplné nevědomosti. A tato úplná nevědomost z něj měla učinit velkého krále. Jak může nevědomost učinit z někoho velkého krále? Vskutku, celá myšlenka, že klam a lež mohou tvořit velkého krále se zdá celkem absurdní. Jak se Buddhův příběh odvíjí, vidíme, že jednoho dne si všimnul, že někdo trpí. Všimnul si nemoci. Všimnul si stáří a spatřil mrtvolu. Tím celý jeho svět vybuchl. Všechno o životě, čemu věřil, bylo špatně. Všechny ty věci, které ho učili, všechny jeho ideje, všechno bylo špatně. Všechno bylo vymyšlené - lidmi vytvořená iluze. Není divu, že když nakonec dosáhl svého pravého já, rozhodl se Buddha, že jeho cesta bude založena na pravdě, protože jemu celý život lhali. Když se zamyslíte, naše vlastní příběhy nejsou odlišné od Buddhova. Také vyrůstáme a jsme obelháváni - ať už jsou lži myšleny sebelépe. Jsme také přivedeni na tento svět do velmi úzkého kouta vesmíru. Každý z nás má své vlastní odlišné postavení, do kterého se narodíme. Ale když se narodíme, naši rodiče, příbuzní a učitelé započnou jemný proces klamání - říkají nám polopravdy a lži, aby z nás vyrobili to, čemu říkají "dobří občané". Když jsme byli malí, kolika z nás zemřel nějaký příbuzný a naši rodiče nám to neřekli? Jednou v létě má babička umřela, když jsem byl s bratrem na táboře. Rodiče mi zavolali a řekli mi, abych přijel na pohřeb, ale říkali mi, že nemám mladšímu bratříčkovi říkat, kam jedu, protože se báli, že by ho to příliš zranilo. Všichni jdeme jednou do školy a začíná socializační proces, který z nás má udělat "dobré občany". Tak začíná někdy nepatrný, jindy velice patrný proces. Jsme formováni, nuceni vyvíjet se určitým způsobem. Často jsme tohoto procesu vědomě účastni. Zoufale chceme být přijímáni. Chceme přátele, chceme lásku, chceme tolik věcí tak moc, že jsme ochotni obětovat náš vlastní pohled abychom získali lásku a sympatie. Začneme si to uvědomovat, když se nějak chováme a jsme odměněni úsměvem od někoho, kdo je pro nás důležitý. Rozhodneme se: "Jé, to udělám znovu. To je výborné. Udělám tohle a obejmou mě. Udělám tohle a budou mě mít rádi. Udělám tamto a budou mě uznávat." Jsme opravdu velmi chytří. Rozhlížíme se kolem, vidíme, co pracuje pro nás, o čem si myslíme, že pracuje pro nás. Tak, právě jako Buddha, vyrůstáme v prostředí, kde nám lžou a říkají polopravdy. Vskutku nic nevíme. Jak zareagoval Buddha, když zjistil, že jeho život byl švindl, že to byla fraška? Řekl: "Do prdele! Musím se odsud dostat! To je šílený!" Tak odešel. Opustil svou ženu, opustil své dítě, opustil možnost stát se králem a všechno bohatství, jaké si jen dokážete představit, aby našel své pravé já. Ale Buddha není jediný, kdo něco takového zažil. My všichni jak tady sedíme máme podobné zkušenosti. Co se týče mě, bylo mi patnáct a byl jsem v druhém ročníku na střední škole. Měl jsem tehdy mladou učitelku - bylo jí tak dvacet dva nebo dvacet tři. Rozhodla se, že se budeme učit poezii tak, že budeme nosit do hodin texty rock'n'rolových písní. To bylo v roce 1968. Věřila, že se tak můžeme naučit poezii. Byl to výborný nápad. Byl jsem tehdy tak trochu konzervativní, líbil se mně Simon a Garfunkel a tak jsem přinesl jednu jejich píseň. Představil jsem ji třídě a mluvili jsme o ní a všechno šlo jako po másle. Někdo jiný přinesl píseň "Hey Jude" od Beatles. Přečetli jsme si ji a učitelka říká "OK, výborně. O čem to je?" Rád jsem mluvil ve třídě a tak jsem zvedl ruku a řekl, "Je to o lásce, o člověku, který po někom touží a tyhlety věci." V zadu ve třídě seděl kluk s dlouhými červenými vlasy. Zvedl ruku a říká "Ňuň huhň. O tom to není. Je to o tom, když se nastřelíte heroinem." Prošel celou písní, řádek po řádku a ukázal, jak je to celé o tom, jak si střílíte heroin do ruky. Ten člověk úplně rozhodil mou mysl. Zjistil jsem, že svět nemusí být právě tak, jak jsem myslel, že je. Že všechno, čemu jsem věřil, všechny mé myšlenky a všechno ostatní co jsem měl, jsou jen výtvorem. Že nejsou skutečně pravdivé. Tak se ve mně, stejně jako v Buddhovi, objevila velká pochybnost. V naší zenové tradici máme příběh o Te-šanovi, který byl sútrovým mistrem v severní Číně. Slyšel o zenových praktikujících v jižní Číně, kteří skoro celý den seděli čelem ke zdi a nic nedělali. Řekl: "To je šílené! Oni nestudují sútry. Jak můžou očekávat, že dosáhnou osvícení?" Te-šan si byl sám sebou tak jistý, že věděl, že musí jít a sám tyto mnichy učit té správné cestě. Byl to přece věhlasný sútrový mistr a měl už jisté postavení v buddhistické komunitě. Ušel stovky mil aby mohl těm bláznivým zenovým mnichům dát lekci. Jak se tak přibližoval k prvnímu klášteru, zastavil se Te-šan v čajovně a potkal ženu, která jej řídila. Když jej viděla, jak nese balík knížek, zeptala se "Co je v tom balíku?" Sútrový mistr odpověděl "To je Diamantová sútra. Jsem velký Mistr Diamantové sútry. Jdu dát těmto mnichům lekci. Až pochopí Diamantovou sútru, pochopí správnou cestu." A čajovnice na to, "To je velice zajímavé. Ale mám pro tebe jednu otázku. Když ji správně zodpovíš, můžeš se zde zadarmo naobědvat. Když neodpovíš správně, oběd nedostaneš." Te-šan byl velmi pyšný a tak říká: "Znám správnou odpověď na každou otázku o Diamantové sútře. Celou ji znám. Už jí rozumím," chlubil se sútrový mistr. "OK, zeptej se. Není problém." Čajovnice se tedy zeptala, "V Diamantové sútře se praví, ‘Mysl minulosti nemůže dosáhnout osvícení, mysl přítomnosti nemůže dosáhnout osvícení, mysl budoucnosti nemůže dosáhnout osvícení.’ S jakým druhem mysli budeš obědvat?" Sútrový mistr byl jako zařezaný. Te-šan vůbec nebyl schopen odpovědět. Náhle se objevila ta velká otázka: "Co to je? Já nerozumím všemu." Stejně jako Buddha, když zjistil, že celý jeho život byl lží. Stejně jako já, když jsem seděl v té třídě a zjistil, že nevím, o co jde. Dosažení tohoto bodu je v naší praxi velmi důležité. Protože v tom okamžiku správně rozumíme mysli nevím. Pravdivě si uvědomíme velkou pochybnost. Co je toto? Když jsme opravdu čestní a opravdově praktikujeme, jsme schopni udržet si velkou pochybnost. Nedržíme ji jako ideu, ale jako směr v našem životě. "Nerozumím. Co je toto?" Nevědění je jádrem koanové praxe. "Co je toto?" Kdo jsme my, kteří si myslíme, že všechno víme? Jsme všichni šílení. Proč? Protože tak pevně držíme své názory, ideje, pocity, touhy, náš strach a snažíme se tak pověsit se na trochu jistoty v tomto velmi nejistém světě. Se svou velkou otázkou Buddha odešel z domova a věnoval se každé z duchovních praktik, které byly svého času k mání. Všechny z nich měly jeden hlavní problém: Všechny něčemu věřily. Jak se jeho praxe prohlubovala, zjistil, že všechny systémy víry jsou omezené. "To není správná cesta," řekl si. "Když něčemu věříš, už jsi ztratil cestu." Nakonec si Buddha prostě sednul. Sednul si na šest let. Nádech, výdech. Kdo jsem? Jednou ráno uviděl jitřenku [tleskne] a uskutečnil velké osvícení. Co viděl? Co vidíte před sebou právě teď? Je to velké osvícení? Buddha nás učil, že vše již je osvícené. Všechno již je dokonalé právě takové, jaké to je teď. Takže stejně jako on musíme my použít tuto velkou otázku a hlubokou praxi nádechu a výdechu, abychom nechali odejít naše ideje, naše názory, naše postavení - všechno. Nádech a výdech. Jen to necháme běžet. Potom, když všechno zmizí, pravda je právě před námi. Už to máme. Už to je všude kolem nás. Proč vytvářet něco dalšího? To je pravda naší cesty. Takže jakákoliv idea, jakákoliv víra, jakékoliv porozumění, odhoď to, otevři oči a vnímej. Potom říkáme, že pomoci všem bytostem je možné. Pokud ulpíš na své ideji nebo víře, pomoc všem bytostem není možná. Je poskvrněna zafixovanou ideou. Proto v zenu říkáme odhoď všechny ideje, vnímej tuto situaci takovou, jaká je a správná akce bude umožněna. Správná cesta je velmi jasná. Ale když na něčem ulpíváme, ztratíme ji. Rád bych skončil básní napsanou jedním velkým zenovým mistrem. Je to báseň, kterou používám při zahájení meditačního ústraní. Tuto báseň, zvanou "Původní tvář" napsal zenový mistr Seung Sahn: Tvé pravé já je vždy zářící a svobodné. Lidské bytosti něco vytváří a vplouvají tak do oceánu utrpení. Pouze bez myšlení se můžeš navrátit ke svému pravému já. Hora je vždy modrá. Bílé mraky přichází a odchází. Mockrát vám děkuji. přeložil Won An