# Řeč při obdržení inka Bon Haeng 8.12.1990 obdržel zenový mistr Bon Haeng inka (potvrzení) od zenového mistra Seung Sahna. Stejně jako většina z vás žiji zaneprázdněným životem laika. Když jsem přemýšlel, o co se dnes s vámi mám podělit, zjistil jsem, že to nejpřínosnější pro mě v mém životě a praxi je prostě snaha být pozorný a pomáhat. Před rokem a půl jsem šel do práce cestou přes několik rušných Cabridgeských křižovatek. Má mysl byla naplněna denními činnostmi a plány. Má pozornost proto tehdy byla v tom okamžiku roztroušená. Přecházel jsem obzvláště rušnou křižovatku; vedle mě šel nevidomý a mával hůlkou sem a tam. Dostali jsme se na druhou stranu ulice, kde přímo na přechodu parkovalo auto. Jak ten muž přecházel, narazila jeho hůlka do auta. Mrknul jsem na něj - měl na tváři takový ten výraz "Co to je?". Nevěděl, jak překonat tuto překážku na cestě. Asi si myslel, že si spletl cestu, nebo že špatně počítal kroky. Jak jsem se tak díval, jiný muž, který stál poblíž si ho všiml a řekl: "Tři kroky doleva, kolem předku auta." A já si říkal, "To je úžasné. Ale kde jsem já?" To je naše praxe. To není nějaký velký, rozšířený závazek vesmíru. Není to víra v to, jak by mohly věci vypadat v budoucnosti. Není to touha po tom, aby věci byly jako v minulosti. Je to jen v tomto okamžiku, spontánní reakce: co může každý z nás udělat, aby to posloužilo? Další příběh: před několika lety zemřela babička mé ženy. Osobně jsem ji neznal. Členové rodiny se měli shromáždit v Connecticutu. Měl jsem velmi silnou myšlenku, že jelikož jsem Dyaninu babičku vskutku neznal, neměl bych být na pohřbu očekáván. Navíc jsem měl velmi zaměstnaný život a neměl jsem čas, abych tam jel. Ale má sedmiletá dcera Amanda pořád naléhala "Chci jet na pohřeb prababičky." Já jsem z toho byl udivený a přemýšlel, co je s tím dítětem špatně - koneckonců tu ženu vůbec neznala. Nakonec jsem se do ní pustil a říkám "Amando, ani jsi svou prababičku neznala." A ona se na mě podívala se slzami v očích a řekla: "Tatínku, je to má prababička, měla bych jít na její pohřeb." To bylo moc, moc krásné učení - přímé "Samozřejmě, zemřel člen rodiny, co je správnou akcí? Co znamená prokázat službu a pomoci?". Byl jsem vychováván jako Kvaker. Kvakerská tradice pro mě byla velmi obtížná, když jsem byl dítě. Na setkáních jsme hodinu mlčky sedávali, když někým pohnul Duch Svatý, pak si stoupl a mluvil. Má matka je velice hovorná, stejně jako má sestra. Skoro při každém setkání jí pohnul Duch Svatý, aby něco řekla. Řekla spoustu krásných věcí, ale protože mluvila tak často, bylo mně trochu hanba. Když jsem byl trochu starší, začal jsem chodit znovu na Kvakerská setkání jako na součást mého duchovního hledání. Na jednom setkání, asi před patnácti lety, si jeden muž stoupnul a řekl "Právě jsem byl na zenovém ústraní se zenovým mistrem. Jsem rád, že jsem zase zde, na Kvakerském setkání, protože zenový styl není dobrý. Je velmi tvrdý, velmi formální a nemá žádný soucit." Po tomto setkání jsem hned šel za tím mužem a zeptal se: "Kde je to zenové centrum? Chtěl bych tam jít." Tu otázku jsem nepoložil kvůli nějaké myšlence nebo názoru. Byla to karma. Stejně tak všichni máme společnou nějakou karmu, kterou si sem dnes přinášíme. Máme velmi hluboké vzájemné spojení a proto zde jsme. Naší úlohou v běhu našich životů je kultivovat praxi, se kterou jsme již spojeni. Pouze nevím; jakou službu vám mohu prokázat? Často si přeji, aby to bylo složitější, ale nemohu nic takového najít. To je všechno o co jde. Děkuji, že jste přišli na tento obřad. přeložil Won An