# Tan-sia Tchien-žan (Tanka Tennen, 739-824) Čínský čchanový mistr, žák a pokračovatel v dharmě Š´-tchou Si-čchiena (Sekitó Kisen) a mistr Cchuej-wej Wu-süea (Suibi Mugaku). S Tan-sia se setkáváme v 76. kóanu Pi-jen-lu. Jak mistr Jüan-wu (Engo Kokugon) píše ve svém výkladu k 76. kóanu Pi-jen-lu, studoval Tan-sia, jehož původ je neznámý, konfuciánské klasiky a chtěl skládat v hlavním městě Čchang-anu (dn. Sian) úřednické zkoušky pro státní službu. Na cestě potkal čchanového mnicha, který se zeptal na cíl jeho cesty. "Rozhodl jsem se, že se stanu úředníkem," pravil Tan-sia. "Co je takové rozhodnutí stát se úředníkem proti rozhodnutí stát se buddhou," opáčil mnich. "Kam mám jít, když se chci stát buddhou?" zeptal se Tan-sia. Mnich mu doporučil, aby vyhledal velkého čchanového mistra Ma-cu Tao-iho (Baso Dóicu), k němuž se Tan-sia také neprodleně vydal. Ma-cu ho brzy poslal dále k Š´-tchouovi, pod jehož vedením Tan-sia studoval několik let a k jehož pokračovatelům v dharmě se počítá (někdy je též uváděn jako pokračovatel v dharmě mistra Ma-cu). Později se vrátil k Ma-cuovi. Když přišel do jeho kláštera, posadil se obkročmo na šíji sochy Maňdžušrího. Když pobouření mnichové vypravovali mistrovi o neslýchaném chování příchozího, ten přišel, aby se na Tan-sia podíval a pozdravil ho se slovy: "Jsi velmi přirozený, můj synu." K této příhodě se vztahuje jeho mnišské jméno Tchien-žan ("Přirozený"). Po Ma-cuově smrti se Tan-sia vydal na cesty a vyhledal další velké čchanové mistry své doby, aby se s nimi dále cvičil v hossenu. Ve věku 81 roku se usadil v poustevně na hoře Tan-sia, jejíž jméno přejal. Tam se kolem něj brzy shromáždilo na 300 žáků a zřídili klášter. Čtyři roky poté, co přišel na horu Tan-sia, řekl jednoho dne náhle: "Odcházím opět na cestu." Vzal svůj klobouk, poutnický oděv a hůl na cesty; když si natahoval své poutnické sandály, vstoupil do proměny, ještě dříve, než se jeho noha dotkla země. O Tan-siaovi, který byl úzce spřátelen s čchanovým laikem Pchang Jünem (Hó Un), existuje mnoho příběhů, které vyprávějí o jeho nekonvenčním chování. V nejslavnějších z těchto příběhů se dovídáme, že na svých cestách jednou přenocoval v čchanovém klášteře. Protože noc byla velmi chladná, vzal z oltáře Buddhovu sochu: Tan-sia vzal z oltáře jednu sochu a spálil ji, aby se ohřál za mrazivé noci. Když správce chrámu protestoval, Tan-sia řekl: "Chtěl jsem si vzít relikvie (o kterých se říká, že zůstanou po kremaci světce)." Správce řekl: "Jak absurdní, pokoušet se získat relikvie pálením dřevěné sochy!" Tan-sia řekl: "Když je tomu tak, mohu spálit další sochu?" Jednoho dne, když Tan-sia přišel navštívit Pchanga do jeho jeskyně, se laikovi nechtělo vstát, aby přivítal Tan-sia. Tan-sia zvedl svoji plácačku na mouchy, což symbolizuje autoritu čchanového mistra. Pchang zvedl své dřevěné kladívko. "Právě toto, nebo je tu ještě něco jiného?" zeptal se Tan-sia. "Nyní nevypadáš tak, jak jsi se mi jevil předtím," řekl Pchang. "Pokračuj a snižuj si moji pověst, jak jen ti je libo," řekl Tan-sia. "Před malou chvílí jsi byl sužovaný mojí dcerou," odpověděl mu laik. "Jestliže tomu tak je, tak jsi mi rázem zavřel pusu," řekl Tan-sia. "Jsi zaražen kvůli své vnitřní přirozenosti a nyní mě postihuješ zadumaností," řekl Pchang. Tan-sia odhodil svoji plácačku a odešel. "Mistře Tan-sia! Mistře Tan-sia!" volal za ním Pchang. Tan-sia se neotočil zpět. "Nyní se stáhl nejenom díky své zadumanosti, ale také kvůli své hluchoněmosti!" řekl laik. Jiného dne si obrátili role a byl to Pchang, který šel tam, kde byl Tan-sia, a postavil se před něho se založenýma rukama. Tentokrát se mu ale Tan-sia vůbec nevěnoval. Pchang odešel, potom přišel zpátky a Tan-sia pokračoval stále v tom, že si laika nevšímal. Pchang si sedl, náhle se před něho postavil Tan-sia s rukama, které měl také zkřížené, a po minutě, nebo tak nějak, najednou odkráčel do své místnosti. "Já jsem přišel dovnitř, ty odcházíš!" křičel laik. "Vždyť se tak nedostaneme nikam." "Tento starý pán vchází dovnitř a vychází ven, přichází a odchází. Kdy to skončí?" křičel Tan-sia ze své místnosti. "Nedostalo se ti ani toho nejnepatrnějšího srovnání," řekl Pchang. "Dostal jsem tohoto chlápka do takového vnímání!" prohlašoval Tan-sia poté, když se vrátil ze své místnosti. "Cože jsi dostal?" zeptal se ho Pchang. Tan-sia na to okamžitě reagoval tak, že strhl Pchangovi čepec z hlavy a řekl mu: "Ty jsi jako starý mnich!" Laik uchopil svůj čepec, položil ho na Tan-siaovu hlavu a řekl: "A ty jsi jako mladý laik." Ano, pane! Ano, pane!" Tan-sia se smíchem souhlasně odvětil. "Stále ještě máš starého a minulého ducha," řekl Pchang. Tan-sia nato odhodil čepec ze své hlavy a řekl: "Je to velmi podobné oficiální pokrývce hlavy." "Ano, pane, ano, pane!" ozval se laik. "Jak bych mohl zapomenout na starého a minulého ducha?" řekl Tan-sia. Pchang třikrát louskl prsty a řekl: "Pohybující se nebe, pohybující se země." Tan-sia se zeptal mnicha: "Odkud jsi přišel?" Mnich odpověděl: "Spod hory." Tan-sia se zeptal: "Snědl jsi rýži?" Mnich odpověděl: "Ano, snědl." Tan-sia řekl: "Jaký chlapík ti to přinesl rýži? Měl vůbec otevřené oči?" Mnich nedokázal nic odpovědět. V Ťing-te čchuan-teng-lu se nacházejí dvě básně mistr Tan-sia nazvané "Básně Hry s Drahokamem".