# Průzkum zenového kóanu a slepé uličky gestaltu Wu Kwang Jeden krátký případ ze "Záznamů modrého útesu" (Pi-jen-lu): Čtyřicátý první případ Čao-čouův "Muž velkolepé smrti": Čao-čou se zeptal Tchou-c´a: "Když se muž velkolepé smrti vrátí do života, jaké to je?" Tchou-c´ řekl: "Příchod v noci není povolen. Musíš dorazit ve dne." Účelem této práce je demonstrovat jisté spojitosti, které existují mezi gestalt-terapií a cvičením zen buddhismu. Mnoho lidí obeznámených s literaturou o gestalt-terapii tak nějak nejistě zjišťuje, že tam je nějaký vliv zenu. Mohlo by snad být užitečné toto trochu více objasnit. Mohlo by se také ukázat uklidňujícím pro gestalt-terapeuty, že existuje jakýsi stupeň příbuznosti se zenem, s neporušenou tradicí, která už existuje více než tisíc let. Navíc, z osobního hlediska, byly v mé práci terapeuta momenty, kdy jsem léčil pacienty, kteří měli jak zájem o nějaký orientální duchovní směr, tak potřebu psychoterapie. Někteří z těchto pacientů byli dříve, než přišli ke mně, v péči jiných terapeutů a měli takovou zkušenost, že jejich předchozí terapeut neměl porozumění nebo toleranci pro jejich duchovní zájmy a to se následně ukázalo být kamenem úrazu pro léčení. Proto by jisté povědomí o teorii a praxi těchto směrů a oborech podobnosti s gestaltem mohlo být nápomocné při usnadňování léčení těchto lidí. V literatuře o gestaltu existují jisté předchozí pokusy o vyrovnání se s otázkou zenu a gestaltu. Mě nejlépe známým je článek pojmenovaný "Present-Centeredness: Technique, Prescription, Ideal" od Claudia Naranji. Naranjův článek se zaměřuje na to, co nazývá "kontinuem bdělosti", jaké bylo cvičeno jak v buddhistických meditačních disciplínách, tak v gestalt-terapii. Naranjo tvrdí, že "cvičení okamžité pozornosti v kontextu gestalt-terapie je velmi podobná verbalizované meditaci." Dále přitomstředěnost v gestalt-terapii je viděna jako meditativní cvičení, kde se mnoho obsahů vědomí váže na neosobní setkání terapeuta a klienta a kde se důležitou složkou stávají sebeodhalovací aktivity. V tradiční zenové literatuře je mnoho odkazů na použití pozornosti z okamžiku na okamžik a rozvíjení čisté vnímavosti na všechny aspekty života zenového praktikujícího. Vnímání správného vztahu k okamžité situaci a schopnost v souladu s touto situací svobodně jednat, jsou v zenovém tréninku považovány za nejdůležitější. Proto jeden dávný zenový mistr řekl: "Mé osvícení je, že když mám hlad, jím, a když jsem unaven, spím." Naranjův článek dochází k dalšímu závěru, který se váže k oblasti diskuse, které se týká tento esej. Říká, že cvičení pozornosti na proud života jde proti návykům a znemožňuje fungování osobnosti, tj. soustavě zákrytných mechanismů. V buddhistické hantýrce se tomu říká bezegovost nebo stav bez sebe. Předmětem tohoto eseje bude srovnání techniky zenového kóanu s Fritz Perlsovými koncepty slepé uličky a úrodné prázdnoty. Na tyto problémy pohlédneme jak z teoretického, tak z praktického úhlu pohledu. Perls popisuje slepou uličku jako pozici, kde se podpora prostředí už dále nerozvíjí a původní vlastní podpory ještě nebylo dosaženo. Z hlediska pokusného se tento stav váže k přežití jednotlivce v krizových podmínkách a je spojen se strachem ze ztráty sebe sama. "Když se dostanete blízko ke slepé uličce, k bodu, kdy prostě nemůžete uvěřit, že byste mohli být schopni přežít, pak ten vír začíná. Stáváte se zoufalými a zmatenými. Najednou ničemu už nerozumíte a zde se příznaky neurotikovy stávají velmi jasnými. Neurotik je ten, který nevidí, co je zjevné." Perls prohlašuje, že když člověk slepé uličce správně porozumí, pak se probudí a zažije satori, zenové slovo, které znamená osvícení. Dále říká: "Je to toto uvědomění, tento úplný prožitek toho, jak jste uvízli, které způsobí, že se zotavíte a zjistíte, že celá věc není reálná." Perls tedy vidí proces terapie jako proces uvědomování a práce skrze role, které člověk hraje a pak zážitek slepé uličky. Toto vede k prožitku smrti nebo strachu ze smrti, která se pak vyvine v explozi nebo uvolnění. Perl říká: "Vrstva smrti přichází do života a tato exploze je spojením s vlastní osobou, která je schopna prožívání a vyjadřování svých emocí." Pro srovnání teď přejdu k diskusi o technice a účelu kóanu v zenové praxi. Kóan obecně nabývá formy otázky. Tyto otázky mohou být kladeny jako filosofické dilema nebo mohou být otázkou o určité existenciální pozici. Některé kóany jsou vyprávěním o výměnách mezi zenovým mistrem a studentem, které, jak se zdá, nedávají žádný smysl. V každém případě je kóan otázkou, jejíž odpověď neleží uspokojivě v říši konceptualizace a logického myšlení. Charles Luk, čínský zenový spisovatel říká: "(Kóany) proto nejsou hádankami nebo problémy typu hádanek, které by studenti měli vyřešit před svým osvícením, nýbrž (kóany) jsou plny významu, který je jasný pouze těm, kdo se zbavili upřednostňování a posuzování. Jsou zjevně nesrozumitelné neosvíceným lidem, kteří se drží vnějších věcí a lpí na jménech a termínech podmíněného lidského jazyka. Nicméně jakmile se vyhnou iluzím, čili jakmile se jejich mysli nečeří myšlenkami, porozumí všem (kóanům) aniž by vynaložili sebemenší úsilí." Účinkem kóanu je, že člověka přivede na mrtvé místo, kde se jeho obvyklý způsob vztahu k sobě nebo ke světu ukáže být neuspokojivým, avšak kde je nejisté, jak pokračovat. V zenové terminologii jsou slova kóanu nazývána ocasem otázky, zatímco o stavu zaseknutí se hovoří jako o hlavě otázky. Zenový mistr navede studenta, aby se chytil hlavy otázky a nepustil. Současný zenový mistr Seung Sahn to v dopisu novému studentu vyložil následovně: "Sezení je pouze malou částí praktikování zenu. Opravdovým smyslem sezení zenu je odetnout všechno myšlení a udržovat nehybnou mysl. Já se tě proto ptám, ‘Co jsi?’. Takže ty nevíš; je tu jen mysl nevím. Vždy udržuj tuto mysl nevím. Až se mysl nevím stane čistou, pak porozumíš." V zenové literatuře se o tomto stavu nevědění hovoří jako o velké pochybnosti a je přirovnávána k prožitku dítěte, které ztratilo svou matku. V praxi musí člověk tuto pochybnost vyživovat udržováním základní víry nebo důvěry ve vlastní vnitřní potenciál a dostatkem odvahy, aby v ní zůstal vězet. Toto jsou ve zkratce základy a záměr kóanového cvičení. Uvádím vyprávění o výměně mezi zenovým mistrem a studentem, které se stalo tradiční součástí literatury a které je ukázkou této metody: Byl jednou jeden velký japonský básník, který se jmenoval Bašo. Byl to velmi bystrý mladý muž a upřímný buddhista, studovaný v mnoha spisech. Myslel si, že rozumí buddhismu. Jednou navštívil zenového mistra Takuana. Mluvili dlouhou dobu. Mistr něco řekl a Bašo dlouze odpověděl, přičemž citoval ty nejhlubší a nejobtížnější buddhistické spisy. Nakonec mistr řekl: "Jsi velký buddhista, velký muž. Všemu rozumíš. Ale za celou dobu, co mluvíme, jsi použil pouze slova Buddhova nebo významných učitelů. Nechci slyšet slova jiných lidí. Chci slyšet tvá vlastní slova, slova tvého pravého já. Rychle, teď - řekni mi svou vlastní větu." Bašo ztratil řeč. Jeho mysl zápasila, "Co můžu říct? Má vlastní slova - jaká můžou být?" Uběhla minuta, pak dvě, pak deset. Pak mistr řekl: "Myslel jsem si, že rozumíš buddhismu. Proč mi nemůžeš odpovědět?" Bašoova tvář zčervenala. Jeho mysl se zastavila. Nemohla se hnout doleva ani doprava, dopředu ani dozadu. Stála proti neprostupné zdi. Pak pouze pustá prázdnota. Náhle zazněl nějaký zvuk z klášterní zahrady. Bašo se otočil k mistrovi a řekl: "Tichý rybník - skočí do něj žába - žbluňk." Mistr se nahlas zasmál a řekl: "No, teď to byla slova tvého pravého já." Bašo se také zasmál. Dosáhl osvícení. Teď bych rád uvedl gestalt-terapeutické sezení, které je určitým způsobem podobné procesu ve výše uvedeném příběhu. Jednou jsem na tréninkovém semináři pozoroval terapeuta, jak pracuje s jednou mladou ženou. Brzy na počátku semináře vyšlo najevo, že tato pacientka měla velkou dávku nepřátelství, které bylo třeba dát najevo. Pacientku povzbudili, aby obešla skupinu, jednoho po druhém, a verbálně je roztrhala na kusy. To učinila celkem krutým způsobem, ale občas s jakousi úzkostí. Když se jí zeptali na zážitky při tom pravidelném váhání, pacientka prozradila, že se bála odplaty a proto se držela zpět. Terapeut pak podotknul, že takové krutosti musela být pacientka vystavena někdy ve svém životě. Pacientka posmutněla a několik minut plakala. Vykládala, jak se kvůli rodičům vždycky cítila neschopná a že tento vztah si vestavěla tak důkladně, že teď i jiní lidé mají buď veškerou moc, nebo je musí ponižovat, aby cítila, že vládne ona. Terapeut pak pacientku požádal, aby zjistila, jestli by mohla sdělit něco o sobě a něco o někom jiném ve skupině bez srovnávání a ohodnocování založeném na konceptu více/méně. Například bez posuzování ve vztahu lepší/horší, konstatovat "ty jsi malý, já jsem vysoká". Když pacientka zkusila o něčem přemýšlet tímto způsobem, pocítila, že to neumí. Začala být jaksi zmatená a nejistá. To ji celkem vystrašilo a začala usedavě plakat. Když přestávala plakat, řekla terapeutovi: "Vidím vás a sedím tady." Řekla, že je to to nejbližší oproštění se od svého hodnotícího způsobu chápání věcí, k jakému se v ten okamžik mohla dostat. To bylo přijato jako závěr a sezení skončilo. Můžeme jasně vidět, že v obou případech se vyskytuje podobný proces. Je to proces, kdy se u určité osoby zastaví navyklý způsob vidění sebe a světa a přivedení ji do bodu, kde má pocit, že vše ztratila. To jí pak umožní přeuspořádat to realističtějším způsobem. Bašo byl tak identifikován s rolí buddhistického učence, že když ho mistr požádal, aby byl buddhistou bez pomoci svého vzdělání, cítil se zcela ztracen. Mistr, který porozuměl, jak to pro Baša je důležité, to použil, aby vyvolal pocit ponížení, který narušil Bašovu rovnováhu - "Myslel jsem, že rozumíš buddhismu, proč mi nemůžeš odpovědět?" To otevřelo Bašoovu schopnost odpovědět jinak. V případě terapeutického sezení to bylo narušení rozdvojení nadpes/podpes, které vedlo k výsledku. Povšimněme si též, že v obou případech byly příprava a načasování velmi důležité. Zenový mistr umožnil Bašoovi, aby dlouho pokračoval a nafoukl se před rozhodujícím zásahem. Při terapeutickém sezení bylo pacientce napřed umožněno, aby se pocítila jako nadpes i jako oběť, než byla konfrontována se slepou uličkou. Tento proces zveličení určitého jednání jako způsob přechodu za ně, může být vztažen na ty principy gestalt-psychologie, které pracují s figurální saturací; tj. když určitá postava dosáhne určitého stupně uspokojení, začne toto mizet do země. Přejdu teď ke vztažení výše uvedeného k Fritz Perlsově konceptu úrodné prázdnoty a rád bych ocitoval z Castanědova výčtu zážitků s čarodějem indiánů Jaqi, Donem Chuanem, z jeho knihy Cesta do Ixtlanu. Castaneda byl sám v horách a měl mystický zážitek. Ptal se na to svého učitele Dona Chuana. Don Chuan řekl: "To, co se v tobě včera zastavilo, je to, co ti lidé říkali o tom, jaký je svět. Víš, že lidé nám čas od času říkají, že svět je takový a takový a tak a tak, a přirozeně nemáme na výběr, než vidět svět takový, jaký nám lidé říkali, že je. Včera se svět stal takovým, jaký ti čarodějové řeknou, že je. V tomto světě mluví kojoti i srnky a všechny ostatní živé bytosti. Ale co chci, aby ses naučil, je ‘vidění’. Možná teď víš, že ‘vidění’ se přihodí, když člověk klouzá mezi světy, mezi světem obyčejných lidí a světem čarodějů. Věříš, že včera k tobě promlouval kojot. Každý čaroděj, který nevidí, by tomu věřil také, ale ten, který vidí, ví, že věřit tomu znamená vězet ve světě čarodějů. Stejně tak nevěřit, že kojoti mluví, znamená vězet v říši obyčejných lidí." Fritz Perls nazývá techniku ústupu do úrodné prázdnoty posledním krokem při práci s oblastmi zmatku jednotlivce. Nazývá to "děsivým zážitkem, který se často blíží zázraku, když se objeví poprvé". Zážitek je přirovnáván k transu, ale je provázen plným vědomím. "Člověk, který je schopen zůstat při zážitku úrodné prázdnoty - zážitku svého zmatení do nejvyšší míry - a který si může být vědom všeho, co volá po jeho pozornosti (halucinace, úlomky vět, nejasné pocity, podivné pocity, bizarní vjemy), je na cestě k velkému překvapení. Pravděpodobně bude mít náhle zážitek jistého ‘aha’; náhle vystoupí nějaké řešení, vhled, který tam předtím nebyl, oslepující záblesk uvědomění nebo porozumění." Perls tuto zkušenost chápe jako miniaturní zkušenost schizofrenní, kde se zmatek přeměňuje v čistotu a naléhavost v kontinuitu. Tento prožitek nicoty je velmi zdůrazňován také v zenovém tréninku. Prázdnota je prožitkem bezegovosti, tj. neexistuje žádná stálá bytost zvaná já. Vše je namísto toho vnímáno jako vyvíjející se. Jak říká Perls “vše je vědomým procesem.” Bašův zážitek je toho příkladem díky zmínce o boji jeho mysli, zastavení a pak vjemu pusté prázdnoty. Buddhismus vyjadřuje tento směr procesu stroze v Sútře srdce aforismem “Forma je prázdnotou a prázdnota je formou.” Dialektika forma/nicota je pojímána jako tříúrovňová. Uvědomění toho, že forma je prázdnotou začíná na úrovni intelektuálního porozumění, pak se pohybuje přes prožitek absolutní prázdnoty, což vede k bezprostřednosti přímého porozumění světu právě takovému, jaký je, bez prizmatu konceptualizace. Toto tříúrovňové uvědomění je vyjádřeno takto: Pravdou "forma je prázdnotou a prázdnota je formou" je "žádná forma, žádná prázdnota". Pravdou "žádná forma, žádná prázdnota" je "forma je formou a prázdnota je prázdnotou". Perls rád říkal: "Ztrať svou mysl a vrať se ke smyslům", a z legrace: "Jsem, co jsem. Jsem Pepek námořník." V zenovém tréninku je poslední důraz ne na výjimečném prožitku prázdnoty, světa čarodějů Dona Juana a Perlsově miniaturním prožitku psychózy. Poslední důraz zenu je na úplnosti prožívání z okamžiku na okamžik, což je současným vyjádřením absolutní pravdy. Zjevné a absolutní se z okamžiku na okamžik prolínají. Odtud zenové rčení "zenová mysl je každodenní mysl". Joel Latner to vyjádřil v jazyku gestaltu, když řekl: "V našem pojetí je to směr k poslednímu gestaltu. Moment našeho vývoje je směrem k celkům, které zahrnují větší a větší část potenciálu na poli organismu/prostředí. Na rozvinutějších stupních tohoto procesu jímáme sami sebe a vesmír. Gestalt znamená, že já a vesmír jsme jedním. Vše ze mě a celé nekonečno činností a energie kolem mě, lidí a věcí, všechny dohromady jsou jednou postavou. Nic se nevyjímá." Mým závěrem je, že použití zenového kóanu a zaměření na slepou uličku gestaltu mohou být chápány jako obdobné procesy. Oba vedou k prožitku dezorganizace a prázdnoty se zaměřením na znovuvynoření se do světa s novou orientací. Zen se svými technikami sezení a udržování nehybné mysli vede k intenzivnímu prožitku vystředění a sjednocení energie. Gestalt terapii můžeme chápat jako aplikovaný zen v rámci mezilidské práce. Gestalt také zesiluje tento proces využitím konceptů rozvojové psychologie. Proto bychom mohli vyvodit, že každá disciplína může posílit druhou v pohybu směrem k celistvosti. přeložil Won An