# Nadčasový duch Haiku Tony Brignull The Middle Way, Listopad 2001, Londýn Věděl jsem, že zenový učitel, se kterým jsem se měl setkat, má rád kratičké básně haiku a proto jsem mu přinesl Bašóovu Úzkou stezku do vnitrozemí. Tato kniha je deníkem tohoto starého básníka, který v roce 1689 prodal svůj dům a vydal se na poslední ze svých cest - na cestu kolem Japonska. Při své pouti, na které strávil dva a půl roku, navštívil mnoho svatyní a chrámů. Po cestě psal haiku, kdykoliv ho oslovil moment. V klášteře Honto v Kuwana například uviděl: Pivoňky uprostřed zimy a v dálce zpívá kulík, to slyším ve sněhu kukačku? Všechny překlady jsou jaksi neadekvátní. S haiku tu máme ještě jeden zvláštní a nepřekonatelný problém - nemůžeme přesně vyjádřit dimenzi, kterou této poezii propůjčuje visuální element japonských znaků a už vůbec nemůžeme reprodukovat jejich kaligrafii, ani tušové obrázky, které básně často doprovázejí. Haiku nás i v překladu osloví svou vytříbenou, trefnou a stručnou krásou. Pokud byste si chtěli deník Bašóa přečíst, vyšel v roce 2000 v nakladatelství DharmaGaia v překladu Antonína Límana. Dárek básní, jak se zdálo, zenového učitele potěšil. Pozval mě, abych ho navštívil v New Forest, což byla první z mnoha návštěv, ke kterým došlo během příštích sedmi let. Po nějaké době jsem se osmělil a poslal mu své vlastní haiku: Člověk nikdy neví, kdy jelen vyskočí z lesa. Tušil jsem tenkrát, co dnes vím přesně - a to, že jsem měl ještě jeden důvod k tomu, abych mu báseň poslal. Chtěl jsem na něj udělat dojem a ukázat mu, že nejsem jen obyčejný zenový žák, ale také básník. Ctihodná Myokyo-ni říká, že s sebou nosíme balónek, na kterém máme napsáno "Já jsem něco víc". Balónek vždycky, když začíná klesat, dofoukneme. Já měl na tom svém připsáno: "protože jsem básník". V té době jsem si balónku nebyl vědom a byl jsem si jist, že mistr můj dar ocení. Neocenil. Copak jsem neviděl, že subjekt - pozorovatel - byl ještě stále přítomen v mé básni? Mému haiku chyběla objektivita a bezprostřednost, řekl mi. Okamžitě napsal a obratem mi poštou poslal tři vlastní haiku: Říjnový opar, ponurou pasekou rezonuje burácení jelenů v říji. Káňata křičí v letu, zářivě modré nebe ve vzduchu vůně letního vřesu. Pára z jelenů ve slabých paprscích slunce, vysoké zlatohnědé pláně v šikmém světle. Na stránku připsal: "Líbí se Ti?" O zenových učitelích jsem toho věděl málo, ale něco mě varovalo, že mu ve skutečnosti na mém názoru nezáleží. Jsem rád, že jsem nepodlehl pokušení se o něj podělit. Přesto, že mě potěšilo, že se namáhá pro mě psát, mě jeho expertíza trochu naštvala. Dnes jsem opravdu rád, že jsem zůstal zticha. Pokračovali jsme ve schůzkách a jednou nebo dvakrát jsem mu poslal haiku, na které nikdy neodpověděl. Začal jsem si zoufat, že se nijak nezlepšuji ani v zenové praxi ani v psaní haiku. Potom mi jeden přítel, který se specializuje na překlady haiku poslal svou verzi jedné ze slavných básní: Podívej, motýl usedl na rameno Velkého Buddhy. Krása! Okamžitě jsem byl inspirován k tomu, abych to zkusil znovu. Správně by se haiku mělo skládat ze sedmnácti slabik, jež jsou uspořádány do řádků po pěti, sedmi a pěti slabikách. Navíc by čtenář měl být schopen rozeznat roční období, ve kterém byla báseň napsána. Samozřejmě by tato jednoduchá pravidla neměla nijak rušit volné plynutí básně, neměla by být vůbec patrná. Oslovit by nás měla esence básně, jak je tomu podle mého názoru v tomto případě. Toto haiku nejenže odpovídá prastarým poetickým pravidlům, ale zve čtenáře, aby se podělili o básníkovu spontánní radost. Nic tu není nucené ani zkonstruované. Je to, jakoby do nás básník šťouchl a smějíce se řekl: "Podívej!" Možná, že stejně jako já, i vy vidíte další rovinu v tom, jak je pomíjivý motýl přitahován k věčnému Buddhovi, v splynutí těchto dvou a v náznaku, že ve skutečnosti neexistuje žádný rozdíl mezi sochou a živým motýlem, roztahujícím křídla na slunci. Možná si tu také uvědomujete Buddhův soucit, ale nebudu dále pokračovat, protože je velmi jednoduché do básně promítat vlastní názor, zvláště do básně tak stručné. Později jsem při zimní procházce zahradou zahlédl vybledlé žluté míčky v živém plotu a napsal jsem: Jak zřetelné jsou nyní v ostružiníku bez listí tenisové míčky považované za ztracené. Zdálo se mi to originální. S trochou nervozity jsem báseň poslal do New Forest. Znovu jsem dostal zpáteční poštou učitelovu odpověď: Nic není ztraceno ani nalezeno, věčnost je vždy teď, ego se samo hledá. Najednou mi to došlo. Můj učitel si se mnou nechtěl hrát literární ping-pong. Tohle byla hra, jíž pravidla znal jen on, pokud tu nějaká pravidla vůbec existovala. První tah jsem učinil já, když jsem ve svém prvním haiku odhalil hloubku svého sebeklamu. Ale co jsem mu ukázal svou básní o tenisových míčcích? Co znamenala jeho odpověď? Myslím si, že tím možná myslel toto: my na Západě si myslíme, že když jsme dospívali, o něco jsme přišli, říkejme tomu třeba nevinnost. Naši romantičtí básníci, například Wordsworth a hudební skladatelé jako Schubert, stvořili hluboce melancholická a až bolestně krásná díla. Ta nás svádějí k tomu, abychom si mysleli, že jasná okamžitá zkušenost je provždy ztracena - jako mrtvý přítel, nebo že snad přebývá v bájné zemi, k níž se můžeme jen přiblížit, ale nikdy k ní dospět. Ve svém haiku chtěl provždy rozptýlit naši obskurní hýčkanou náklonnost k sentimentální myšlence, že někde existuje ráj, do něhož jsme ztratili právo vstoupit. Kvalitní haiku zachycuje okamžik, nebo přesněji řečeno, vyjadřuje jeho nadčasovost. "Zastavil jsem se v jistém obchodě na oběd." píše Bašó a zatímco čeká, až bude obsloužen, pokračuje: Větvička divoké azalky Hozená do vědra Vzadu, žena trhající Maso sušené tresky. Tuto haiku napsal Bašó pro dům strážného, který naštěstí objevil na jednom opuštěném místě a kde přetrval třídenní bouři: Blechy a vši! Polštář mi načichl Koňskou močí Ani báseň o tisíci verších by nemohla sdělit více. Ke konci svého života se Bašó více zaměřil na zenovou praxi, i když si jen těžko můžeme představit, že by od ní byl kdykoliv odloučený. Forma haiku byla často užívána zenovými mistry k vyjádření toho, co by jinak bylo nevyjádřitelné. Tak například tento náhlý výkřik velkého Mistra Daito: Abych rozťal Buddhy a Patriarchy Tisknu svůj naleštěný meč. Jeden pohled na mé mistrovství Prázdnota si kouše kly. Nebo v této úžasné ukázce osvícení, která prýští z formy haiku: Konečně byla prolomena Ummonova bariéra! Vyjít se dá všudy - na východ, na západ; na sever, na jih. Dovnitř ráno, večer ven; ani hostitel ani host. Za každým mým krokem se trochu zvedne vánek. Každý zná alespoň jedno haiku. Tady je Bašóova nejslavnější: Starý rybník a žába hop - žblunknutí vody. Okolnosti, za jakých toto haiku napsal, byly zaznamenány jedním z jeho studentů a najdeme je v předmluvě k anglické verzi Úzké stezky do vnitrozemí - The Narrow Road to the Deep North - nakl. Penguin. Tato zajímavá a poučná kniha nás zve k tomu, abychom si ji přečetli celou. Tuto báseň napsal náš mistr jednoho jarního dne. Seděl ve svém domě, na břehu řeky v Edo a naslouchal tichému holubímu vrkání, jemně pršelo. Ve vzduchu byl mírný vánek a několik třešňových květů se pomalu sneslo k zemi. Byl to den, jaký často máme na konci března. Den tak krásný, že si přejeme, aby trval provždy. Občas byly ze zahrady slyšet žáby, skákající do vody. Náš mistr byl plně pohroužen do meditace. Meditaci přerušil v druhé části básně: žába hop - žblunknutí vody Jeden z jeho žáků mu okamžitě navrhl její první část: Mezi květy Žluté růže. Náš mistr chvíli přemýšlel a nakonec se rozhodl pro: Starý rybník Žákova odpověď je určitě malebná a krásná, ale ta, kterou si vybral náš mistr, je přes svou jednoduchost pravdivější. Jen ten, kdo pronikl do hlubokého tajemství vesmíru, si může vybrat takový verš. "Pokud se nad touto básní dobře zamyslíte", píše překladatel edice Penguin - Nobuyuki Yuasa, "přijdete na to, že to, co je tu popsáno, není jen externí událost. Můžete k tomu dojít také v sobě, studánka se stává zrcadlem, které odráží autorovu mysl". Potom cituje samotného Bašóa, který vysvětluje svou estetiku takto: "Chceš-li poznat pinii, vydej se k pinii samotné, chceš-li poznat bambus, jdi k bambusu. Přitom se musíš odpoutat sám od sebe, protože jinak jen promítneš své vlastní já do těchto věcí a nic se od nich nenaučíš. Tvá báseň se zrodí sama od sebe ve chvíli, kdy ty a předmět splynete v jedno - když jsi se do něj ponořil dost hluboko, abys viděl jeho skryté vnitřní záření. Ať je tvůj básnický výraz sebezručnější, není-li tvůj pocit přirozený - jsi-li ty a předmět oddělen -, pak tvoje poezie není pravou poezií, ale subjektivním padělkem." Nastala vhodná chvíle, abych ukončil těchto pár řádek na téma japonské poezie. Snad jsem vás inspiroval. Snad dovolíte, abych z vděčnosti zakončil článek haiku, nalezenou u postele mého předčasně zesnulého učitele: Život je krásný, každá chvíle je zcela nová, pravé Já má křídla. Pozn. autora Chtěl bych poděkovat nakladatelství Penguin, za možnost citovat z Bašóovy knihy The Narrow Road to the Deep North a z básní Mistra Daito z The Penguin Book of Zen Poetry. Také Marcus Cumberlege zasluhuje mé poděkování za překlad haiku "Motýl". přeložila K. H., 2002