# Fa-jen Wen-i (Hógen Bun´eki, 885-958) Čchanový mistr; žák a pokračovatel v dharmě (hassu) Luo-chan Kuej-čchena (Rakan Keidžin) a mistr Tchien-tchaj Te-šaa (Tendai Tokušó). Fa-jen byl jedním z nejvýznamnějších čchanových mistrů své doby; byl pokračovatelem Süan-ša Š´-peje (Genša Šibi) v druhé generaci, jehož dharma byla Fa-jenem dále šířena. Proto nástupnická linie známá jako škola Süan-ša, byla od té doby známější jako škola Fa-jen (jap. Hógen). Fa-jen měl 63 pokračovatelů v dharmě. Setkáváme se s ním ve 26. kóanu Wu-men-kuanu i v 7. kóanu Pi-jen-lu. Z Fa-jenových četných spisů se dochovalo málo, mezi nimi několik básní a pojednání o čchanu a Cung-men š´-kuej-lun, pojednávající o úpadku čchanových škol v Číně, jenž byl v jeho době již patrný. Jeho výroky a poučení jsou zaznamenány v Ťing-ling Čching-liang Wen-i čchan-š´ jü-lu ("Záznam slov čchanového mistra Wen-i z kláštera v Ťing-lingu"), které v první polovině 17. století sepsali mniši Jüan-sin a Kuo Ning-č´. Fa-jen se stal mnichem ve věku sedmi let. Nejprve studoval konfuciánské klasiky a buddhistické sútry, především Buddhávatansakasútru, základní spis školy Chua-jen. Protože ho filozofická studia neuspokojovala, hledal nakonec poučení ve škole Čchan. Jeho prvním čchanovým mistrem byl Čchang-čching Chuej-leng; i když ani pod jeho vedením Fa-jen nedosáhl osvícení, byl přesto v mnišské komunitě kolem Čchang-čchinga již vysoce považován. Když se později vydal s několika druhy na poutnickou cestu, byla skupina donucena se skrýt před nepohodou v klášteře Ti-cchang ve Fu-čou, kde se mniši setkali s jeho opatem Luo-chan Kuej-čchenem, jenž byl podle jména svého kláštera nazýván též Mistrem Ti-cchangem (jap. Džizó). Zde došlo k mondó mezi Ti-cchangem a Fa-jenem. Jak se dovídáme v Ťing-te čchuan-teng-lu, došel Fa-jen osvícení při Ti-cchangových slovech "Nevědět, je nanejvýš důvěrné". Poté zůstal spolu se svými třemi druhy v klášteře Ti-cchang, aby zde dále studoval u mistra Luo-chana; všichni se později stali významnými čchanovými mistry. Mistr Luo-chan vzal Fa-jena, který byl dosud pod silným vlivem předchozích intelektuálních studií a s oblibou citoval filozofické pasáže z Buddhávatansakasútry a diskutoval o nich, do přísného učení. Stále znovu odbýval Fa-jenovy učené výroky se slovy "To není buddhadharma". Nakonec však přece jen Fa-jen pod Luo-chanovým vedením zažil hluboké osvícení. Když později Fa-jen působil jako čchanový mistr, rozšířila se rychle pověst o něm a ze všech koutů země se k němu scházeli mniši v zástupech. Počet mnichů, kteří se kolem něj shromáždili v klášteře Čchiung-šou v Lin-čchuanu, nebyl tehdy menší než tisíc. Fa-jenovi následovníci v dharmě rozšířili jeho dharmu po celé Číně a až do Koreje a škola pojmenovaná po něm kvetla po tři generace, avšak pak upadla a po páté generaci zanikla. Fa-jen se zeptal mnicha Süan-c´, proč mu nikdy nepoložil otázku o čchanu. Mnich odpověděl, že už dosáhl pochopení u jiného mistra. Když ho Fa-jen nutil, aby mu to vysvětlil, řekl mnich, že na jeho otázku "Co je Buddha?" odpověděl jeho mistr: "Ping-ting Tchung-c´jde pro oheň." "Dobrá odpověď!" řekl Fa-jen. "Ale jsem si jist, že jí nerozumíš." "Ping-ting," vysvětloval mnich, "je bůh ohně. Je pro něho stejně zbytečné hledat oheň, jako pro mě hledat Buddhu. Já jsem Buddha a žádného dotazování není třeba." "Přesně jak jsem si myslel!" smál se Fa-jen. "Nepochopil jsi to." Mnich se urazil a odešel z kláštera, ale později se kál a vrátil se, žádaje pokorně o poučení. "Ptej se," řekl Fa-jen. "Co je Buddha?" tázal se mnich. "Ping-ting Tchuang-c´jde pro oheň." Jindy se Fa-jena opět někdo zeptal: "Co je Buddha?" Fa-jen odpověděl: "V tento okamžik neexistují žádné takové věci jako nelibosti či pochybnosti." Nějakou dobu vedl Fa-jen osamělý život v malém chrámu na venkově. Jednoho dne se objevili čtyři potulní mniši a prosili, zda by si mohli na nádvoří chrámu rozdělat oheň, u kterého by se ohřáli. Zatímco si chystali dříví, vyslechl Fa-jen jejich debatu o subjektivitě a objektivitě. Vmísil se do diskuse a pravil: "Zde je velký kámen. Máte zato, že je vně nebo uvnitř vaší mysli?" Jeden z mnichů odvětil: "Z buddhistického pohledu je vše objektem mysli, takže já bych řekl, že ten kámen je uvnitř mé mysli." "To tedy musíš mít pořádně těžkou hlavu," konstatoval Fa-jen, "když v ní nosíš takový balvan." Ve 26. případu Wu-men-kuanu je tento kóan: Mistr Fa-jen se chystal k přednášce před večeří, když tu si povšiml, že bambusové rolety, stažené k meditacím, nebyly dosud vytaženy. Upozornil na to. Dva mniši vstali a začali rolety svinovat. Fa-jen je chvíli pozoroval a pak řekl: "Stav prvního z nich je dobrý, stav toho druhého nikoliv." Některé z výroků Mistra Fa-jena: Je nesprávné být učitelem druhých, není-li tvá základní mysl dokonale osvětlena. Základem studia zenu je učení o základní mysli. Základní mysl je hluboké vědomí bytí jako takového. V důsledku zmatení zaměňují lidé sebe a věci. Žádostivost se rozhořívá a oni se dostávají do začarovaného kruhu, který zamlžuje vnímání a halí je do nevědomosti. Bludný kruh se otáčí dál a dál a nedovoluje lidem se osvobodit. Smyslem čchanu je umožnit lidem okamžitě transcendovat obyčejné i svaté, umožnit jim, aby se sami o sobě probudili a navždy je zbavit kořenů pochybností. Mnozí naši současníci tím pohrdají. Připojí se někdy ke studentům čchanu, na poctivé studium jsou však líní. I když dosáhnou soustředění, nevyberou si správného učitele. Chybami falešných učitelů se i oni vzdalují Cestě. Aniž by pochopili smysly a objekty, propadají posedlému vyznávání první neúplné interpretace, kterou kdesi zaslechli. Tak ztratí správný základ úplně. Jejich jediným zájmem je stát se vůdci a být pokládáni za učitele. Váží si prázdné reputace ve světě, sami na sebe však přivádějí chorobnost. Ze svých následovníků činí slepé a hluché a současně přispívají k úpadku vlivu celého čchanu. Čchan se nezakládá ani neudržuje na představě nějaké snadno přenosné doktríny. Je pouze věcí přímého vedení lidské mysli, vnímání její podstaty a dosažení probuzení. Jak by si čchan mohl vážit jakéhokoli sektářství? Ve stylech výuky, jak nám je zanechali pozdější učitelé, nacházíme řadu rozdílů. Je tu tradice i změna. Metody, používané řadou slavných mistrů, se staly tradicemi v takové míře, že jejich následovníci podlehli sektářství a nepronikli k původní skutečnosti. Nakonec se vyvinuly odchylky, které si oponovaly navzájem a útočili jedna na druhou. Zapomněli rozlišovat prosté od povrchního. Zapomněli, že Velká Cesta nemá hranic a že ve všech potocích pravdy teče voda stejné chuti. Učitelé čchanu se nejprve musí naučit rozeznat pravdivé od falešného. Pak musí jasně pochopit svou dobu. Dnešní učitelé čchanu ztrácejí své základy, takže studenti nemají na čem stavět. Vznikají sobecké spory, a přechodné stavy jsou pokládány za úspěchy. Čchanový buddhismus zahrnuje jak principy, tak fakta. Fakta jsou založena na principech, principy jsou ilustrovány fakty. Principy a fakta spolupracují jako oči a chodidla. Činíš-li subjektivní soudy o minulých a současných událostech, aniž bys prošel cestou zdokonalování a pročišťování svého vhledu, je to, jako by ses snažil tančit šavlový tanec bez toho, že by ses naučil šermovat. Hluboké záměry slov a činů osvíceného nelze prozkoumat těkáním fantazie. Ten, kdo se nazpaměť učí poučkám a heslům, nedokáže se jemně přizpůsobit měnícím se situacím. Neříkám tím, že je nemožné učit žáky vhledu. Jakmile se však naučili cestě, je nezbytně nutné, aby se plně ponořili do práce. Držet se jak klíště učitelovy školy a učit se jeho poučkám není osvícení, ale jen hromadění rozumových znalostí. Proto se říká: "Pokud je tvé vnímání rovno znalostem učitele, získal jsi pouze polovinu učitelových ctností. Jen jde-li tvé vnímání za hranice učitelova učení, dokážeš vyjádřit jeho obsah." Šestý potomek zakladatele řekl komusi, kdo se právě probudil: "Co ti odhalím, není tajemství. Tajemství je v tobě." A jiný učitel řekl souputníkovi: "Vše vyvěrá z tvého srdce. (další odkazy na mistra Fa-jen Wen-iho » Luo-chan Kuej-čchen, Chuej-ťiao)