BIBLE KRALICKÁ (1613)
STARÝ ZÁKON

Kniha Job : 13.kapitola [First]-[Back]-[Next]-[End]-[List]-[Home]

1. Aj, všecko [to] vidělo oko mé, slyšelo ucho mé, a srozumělo tomu.

2. Jakož vy znáte [to,] znám i já, nejsem zpozdilejší než vy.

3. Jistě žeť já s Všemohoucím mluviti, a s Bohem silným [o] svou při jednati budu.

4. Nebo vy jste skladatelé lži, a lékaři marní všickni vy.

5. Ó kdybyste aspoň mlčeli, a bylo by vám to za moudrost.

6. Slyštež medle odpory mé, a důvodů rtů mých pozorujte.

7. Zdali zastávajíce Boha silného, mluviti máte nepravost? Aneb za něho mluviti máte lest?

8. Zdaliž osobu jeho přijímati budete, a o Boha silného se zasazovati?

9. Zdaž [vám to] k dobrému [bude,] když na průbu vezme vás, že jakož člověk oklamán bývá, oklamati jej chcete?

10. [V pravdě žeť] vám přísně domlouvati bude, budete-li povrchně osoby [jeho] šetřiti.

11. Což ani důstojnost jeho vás nepředěšuje, ani strach jeho nepřikvačuje vás?

12. Všecka vzácnost vaše podobná jest popelu, [a] hromadám bláta vyvýšení vaše.

13. Postrptež mne, nechať já mluvím, přiď na mne cokoli.

14. Pročež bych trhati měl maso své zuby svými, a duši svou klásti v ruku svou?

15. By mne i zabil, což bych [v něho] nedoufal? A však cesty své před oblíčej jeho předložím.

16. Onť sám jest spasení mé; nebo před oblíčej jeho pokrytec nepřijde.

17. Poslouchejte pilně řeči mé, a zprávu mou [pusťte] v uši své.

18. Aj, jižť začínám pře své vésti, vím, že zůstanu spravedliv.

19. Kdo [jest,] ješto by mi odpíral, tak abych nyní umlknouti a umříti musil?

20. Toliko té dvoji věci, [ó Bože,] nečiň mi, a tehdy před tváří tvou nebudu se skrývati:

21. Ruku svou vzdal ode mne, a hrůza tvá nechť mne neděsí.

22. Zatím povolej [mne,] a buduť odpovídati; aneb nechať já mluvím, a odpovídej mi.

23. Jak mnoho jest mých nepravostí a hříchů? Přestoupení mé a hřích můj ukaž mi.

24. Proč tvář svou skrýváš, a pokládáš mne sobě za nepřítele?

25. Zdaliž list [větrem] se zmítající potříti chceš, a stéblo suché stihati budeš?

26. Že zapisuješ proti mně hořkosti, a dáváš mi v dědictví nepravosti mladosti mé,

27. A dáváš do klady nohy mé, a šetříš všech stezek mých, na paty noh mých našlapuješ;

28. Ješto člověk jako hnis kazí se, [a] jako roucho, kteréž jí mol.

[First]-[Back]-[Next]-[End]-[List]-[Home]

stesticko@oslikuv.net
2002